A mű eredeti címe: The Dressmaker of Paris

Copyright © Georgia Kaufmann, 2020

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos engedélye

nélkül a műből részlet sem közölhető

Fordította: Bódi Zsófia

Tilos a kiadvány bármely részét a kiadó írásos engedélye

nélkül adatrögzítő rendszeren tárolni, elektronikus,

mechanikus, fénymásoló vagy más technikai eszközzel

sokszorosítani, illetve terjeszteni!

A regény szereplői a szerző képzeletének szüleményei,

bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-099-1 (papír)

ISBN 978-963-614-100-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Szerkesztette: Hessky Eszter

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Lydia Blagden © Hodder & Stoughton

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Anyámnak,

Elisabeth Michaela Ida Anna Lorenz Kaufmann-nak,

aki nélkül ez a történet nem született volna meg.

1

Kő

1991

Már ennyi az idő, ma chère?[1] El fogok késni. Most az egyszer padlót fogtam. Nem, dehogy az időjárás miatt – New York sosem volt lelkesítő novemberben, még a legjobb formájában sem. És nem is azért, mert az idei téli kollekciók annyira szögletesek és szürkék. A baj az, hogy fogalmam sincs, milyen ruha illene a mai alkalomhoz. Ne vágj olyan meglepett arcot, ma chère! Lehet, hogy tudom, mit vegyek fel egy vacsorára a Fehér Házba, egy divatbemutatóra vagy egy igazgatósági ülésre, de ezek az események sehol nincsenek a ma esti találkozómhoz képest.

Kérlek, maradj, ma chère! Megnyugtatna – és a találkozás végtére rád is hatással lesz. Megváltoztathatja az életünket. De előbb még el kell rendeznem egy-két dolgot. Hagyd azokat a papírokat, kérlek. Az a végrendeletem, csak ellenőriztem. Még csak hatvanhárom éves vagyok, és a halál nem szerepel az ötéves tervemben, de tudod, hogy szeretek felkészült lenni. Mint mondtam, ez egy fontos találkozó.

Ismered ennek a háznak a történetét, ugye? Az egyetlen, amit nem változtattunk meg, amikor átrendeztük itt a dolgokat, az ez a fürdőszoba. Nem ismerek olyan üzletembert, aki ne becsülte volna meg még a filléreket is. Azokra az emberekre, akik megdolgoztak a vagyonukért, nem jellemző a könnyelmű költekezés. A választásaimat természetesen a stílus határozza meg, de még inkább a szerkezet, az anyag és a funkció megértése. A tervezésnél, legyen szó ruháról, egy szobáról vagy bármi másról, az első lépés az anyag kiválasztása. Mindennek az a nyitja, hogy először megértsük az anyag természetét, megismerjük az erősségeit és gyengeségeit. A döntéseim nyomán alakult ki a fürdőszoba hangulata.

Tudod, hogy mi ez? Az egész fürdőszoba márvánnyal van burkolva. Természetesen olasz, nemcsak azért, mert onnan származom, hanem mert az indiai márvány porózus és olyan nehezen tisztítható, hogy – habár páratlanul gyönyörű – nem való fürdőszobába. Egy jó tervező a célnak megfelelő anyagokból hozza ki a szépséget. Ez a márvány egyszerre vízhatlan és gyönyörű; látod, ahogy a rózsaszín, vörös, szürke és fehér erek egymásba folynak rajta – olyan, mintha élne. Nem kevés erőfeszítésembe került beszerezni a leghalványabb rózsaszín Arabescato Orobico Rosso márványt. El sem tudom mondani, hány márványtáblát vizsgáltam meg hány burkolatboltban, mire rátaláltam. Úgyhogy semmi sem tudott volna rávenni, hogy kockára tegyem az épségét az átrendezéskor, csak azért, hogy felkerüljön az emeletre; inkább itt hagytuk lent. Nem is illett volna az emeleti főfürdőszobába, oda inkább valami méltóságteljeset és visszafogottat képzeltem el. Azzal az volt a célom, hogy megmutassam, James Mitchell nem egy felvágós, feltűnősködő újgazdag, hanem olyasvalaki, akinek igenis van ízlése. Carrarai márvány ezért szóba sem jöhetett. Annyi fehér egy helyiségben? Az olyan lenne, mintha az haute couture-t a címke miatt vásárolnánk, nem pedig a tervezés, a szabás és az anyag miatt. Az ilyesmi olyan embereknek való, akiknek van pénzük, de nincs ízlésük.

Elkalandoztam. Kezdek rosszul lenni az idegességtől. Gyere csak ide! Hol is tartottam? Ó, igen, emlékszem: Breccia Oniciata, ezt választottam az emeleti fürdőszobába. Elegáns bézs márvány, fehér, rózsaszín és lila árnyalatokkal és erezettel. Ahogyan a csempéhez megfelelő követ választasz, vagy a ruhához megfelelő anyagot, úgy kell kiválasztani a megfelelő megjelenést is egy találkozóhoz. Ha tárgyalásra megyek, mérlegelnem kell, hogy milyen hatást akarok kiváltani. Ha az a szándékom, hogy már az ajtón belépve mindenkit lenyűgözzek az üzleti érzékemmel és hatalmammal, akkor Dior vagy Yves Saint Laurent ruhát veszek fel. Ha azt akarom, hogy a kreativitásom, a művészi érzékem és a tervezői képességeim domináljanak, akkor a saját Dumarais ruháimat választom. Ha pedig csábítani akarok, mindenkit elringatni a nőiességemmel, hogy aztán lecsapjak rájuk az üzleti fogásaimmal, akkor Chanelt fogok viselni. És a hatás eléréséhez csak annyi időre van szükségem, hogy belépjek a szobába, és végigsétáljak rajta. A ma estét kivéve.

Ez nevetséges, ma chère, láttál már engem valaha is tanácstalannak, ha ruháról volt szó? Korábban sosem éreztem hivalkodónak a ruhatáramat. Az a baj, hogy félek, és kétségbe vagyok esve; jó benyomást kell keltenem, de nem tudom, hogyan fogjak hozzá. Általában az anyaggal kezdek, ma chère, mindig az anyaggal kell kezdeni. Ezt már akkor megtanultam, amikor először vágtam ki szabásmintát életemben. Ugyanaz a minta gyapjúból, selyemből vagy pamutból, vagy ugyanaz az anyag ferdén vagy a szálak mentén vágva – minden alkalommal más és más ruhát eredményez. Az anyag tudat alatt hat. A pamut nyarat jelent, a nyár pedig nyugalmat. A lenvászon hasonló, de kifinomultabb – magabiztosság kell ahhoz, hogy ne törődjünk a gyűrődésekkel. A gyapjú a telet jelenti, az otthonosságot és a hidegtől való védelmet. A selyem minden évszakhoz illik, és mindig fényűzést és luxust jelent. Ami pedig a nejlont és a poliésztert illeti – nos igen, a nejlonnak megvan a maga szerepe a harisnyaiparban, de azért ne legyen nagyon szem előtt.

Amikor eljöttem otthonról – ahol nem volt zuhanyzó, és hetente csak egyszer fürödtünk, a vasárnapi mise előtt –, mindössze egy ütött-kopott bőröndöt vittem magammal, benne két váltás ruhával és néhány fehérneművel. Ennyiből hoztam létre kemény munkával és a tehetségemre támaszkodva mindazt, amim most van. Szóval mindennap, minden egyes nap bemegyek a fürdőszobába, és megkérdezem magamtól: hogy kell ma kinéznem? Kivel fogok találkozni? Mit kell elérnem? A sminkemmel és a hajammal kezdem, aztán felöltözöm, és csak miután tökéletesnek ítéltem a külsőmet, akkor vagyok kész, és csak akkor lépek ki az ajtón, hogy a legjobb tudásom szerint teljesítsek. Semmit sem bízok a véletlenre. Kiváló cserkészlány lehettem volna.

Szerencsés vagyok – a velem született adottságok és a Diornál tanult kiállásom és tartásom együtt azt eredményezik, hogy szinte mindenben jól nézek ki. Nem tehetek róla, még farmerben és pólóban is elegáns vagyok. Ha van stílusod, az mindig látszik, függetlenül attól, hogy mit viselsz. De ma este? Ötletem sincs, mi illene leginkább az alkalomhoz, mi lenne hatásos. Egyszerűen nem tudom.

El kell mesélnem egy történetet. Egy hosszú történetet. Az enyémet. Csak akkor fogom tudni, mit vegyek fel, és hogyan készüljek. Te meg majd segítesz nekem.

Minden az anyámmal kezdődött, természetesen; mindig minden a szüleinkkel kezdődik. Hosszú időbe telt, mire megértettem, hogy az emberek néha elrontanak dolgokat, bármilyen jóindulattal is teszik, és gyakran a tetteik nem szándékolt következményei hagyják a legmélyebb nyomot egy gyerekben.

Nem csak mese, tényleg alig volt valamink, amikor gyerek voltam. Olaszország az 1930-as években szegény országnak számított, és fent, az Alpokban nem kerestek jól az emberek. A legtöbben önellátó gazdák voltak – a síelés és a gyalogtúrás üdülés akkoriban még nem volt olyan divatos. Még játékbolt sem volt Bressen vásárvárosban, pedig a központi völgyben feküdt, amely Meran és Bozen, Dél-Tirol legnagyobb városai felé vezetett. Egy-két játékból lehetett válogatni a ruhabolt hátsó részében. Fent, Oberfalsban az egyetlen szórakozásunk egy fajáték volt, amit hosszú téli éjszakákon faragtak a parasztok.

Nyolcéves koromban anyámtól egy festett fababát kaptam karácsonyra. Nem voltak ruhái, de én gyerekfejjel nagyon szépnek láttam. Állandóan vele játszottam. Elisabethnek neveztem el a kis angol hercegnő után, akinek az apja éppen akkor lett király. Már tudtam varrni és kötni – ezt mindannyian korán megtanultuk, nem kedvtelésből, hanem mert hasznos és szükséges készségnek bizonyult. Így hát összegyűjtöttem régi szalvéták, konyharuhák és ruhamaradványok darabkáit, és esténként, amikor anyámnak nem volt rám szüksége az étteremben, elnagyolt öltésekkel ruhatárat készítettem a hercegnőbabámnak. Ma már nehéz úgy gondolni erre, mint első lépésemre a ruhatervezői ipar felé, de akkoriban azért elégedett voltam a kézügyességemmel. Készítettem neki egy ruhát, a felső része csipkés blúz volt, amit egy régi alátétből szabtam. Varrtam neki egy fehér pamut alsóinget és alsóneműt, kötöttem neki egy pár zoknit, ami folyton lecsúszott róla, és egy kardigánt is. Amikor a Dolomittenből, a helyi újságból elkezdtek szállingózni a hírek a hercegnő apjának közelgő koronázásáról, szétvágtam az apró sárga virágos királykék sálamat, amelyet a dirndlimhez[2] hordtam, és egy földig érő ruhát készítettem belőle a babámnak az ünnepségre.

Eleinte csak otthon játszottam vele, aztán fokozatosan elkezdtem magammal hurcolni, először a templomba, majd az iskolába. Alig fért be a táskámba – az egyik oldalon kilógott a lába –, de úgy gondoltam, hogy egy leendő királynőnek muszáj tanultnak lennie. Május volt, a koronázás után jártunk egy héttel, amikor bemutattam Ingrid Stimpfl barátnőmnek, hogyan vonult Erzsébet hercegnő az apja mögött. Azon gondolkodtunk, hogyan tudnánk szőrmegallért készíteni a köpenyére – Ingrid apja előző héten nyulat vitt haza a pörkölthöz, és úgy véltük, hogy a bundája megtenné hermelinnek. Ingrid magyarázott, és közben a hercegnő uszályát igazgattam, amikor egyszer csak elhallgatott a mondat közepén, és elkomorult arccal nézett el a vállam fölött. Megfordultam.

Rudi Ramoser lopózott mögém. Tizenhárom éves korát meghazudtolóan magas és erős testalkatú fiú volt, parasztos izmokkal. Jóképű volt, szőke és kék szemű. Természetes magabiztosságát az a tény is fokozta, hogy az apja a város leggazdagabb embere volt, és tetejében a polgármester, Herr Gruber sógora.

– Du, Gitsch![3] – kiáltott rám Rudi. – Mivel játszol? – vigyorgott, és közelebb lépett.

– A babámmal – mondtam, és szembenéztem vele, felvéve a kesztyűt. Hozzászoktam a piszkálódásokhoz.

– Azt hívod babának? – vihogott, és körülnézett, hogy lát-e minket valaki. – Csak egy fadarab.

Idősebb volt nálam, szóval nem a baba kellett neki, engem akart bosszantani. Láttam már ezt a tekintetet – apámnál, amikor részeg volt. Már megtanultam, hogy ilyenkor jobb távolságot tartani.

– Ő az enyém – mondtam, és végre hátraléptem egyet. – És nem félek tőled. Csak egy Raudi[4] vagy.

– Ez itt Elisabeth hercegnő. – Ingrid Stimpfl kedves lány volt, de sajnos nem túl okos.

– Elisabeth hercegnő… – nyúlt a babáért Rudi, mire én a mellkasomhoz szorítottam. – Hadd nézzem! – morogta a fogai között, miközben egyenként lefejtette a babáról az ujjaimat, és erősen összeszorította őket.

Amikor sikerült kicsavarnia a kezemből Elisabethet, csak megfordult, és elsétált vele.

– Majd holnap megmondom, mit kell tenned… Persze csak ha vissza akarod kapni.

Ingrid nyöszörögni kezdett. A kezem piros-fehér foltos lett, Rudi olyan durván hámozta le Elisabethről. Az ajkamba haraptam. Nem fogok sírni miatta.

A szüleim nem töltöttek velünk sok időt. Anyám vezette a Gasthaus Falsspitzét, Oberfals egyetlen éttermét. Nagyon keményen dolgozott (a sok dolog közül, amit továbbadott nekem, ez legalább tényleg értékes). Apám kicsapongó volt, anyám pedig elnéző. A nyitvatartási idő alatt nagyon elfoglalt volt, de megközelíthető, bár mindannyian tudtuk, hogy főzés közben nem szabad zavarni. Olyankor úgy tűnt, teljesen belefeledkezik a vágás, a reszelés és a keverés rituáléiba és rutinjába. Volt valami meditatív a mozdulataiban, amit imádtam nézni.

Amikor aznap délután kifulladva és zaklatottan berontottam a konyhába, éppen knödelt készített. Az előző napról maradt száraz kenyér egy halomban állt előtte, a kezében pedig csak úgy lengett a nagy kés, ahogy apró darabokra vágta a kenyeret a gombócokhoz. Szinte meg lehetett állapítani az időt abból, hogy a főzés melyik fázisában tartott éppen. Három óra lehetett.

– Anya… – Meglehetősen bizonytalanul próbáltam megszólítani. Emlékszem, hirtelen ott találtam magam a baba elvesztése miatti aggodalmam és a félelmem között, hogy félbeszakítom őt.

A pengéje felfelé lendült, aztán lesújtott, és vágott.

– Anya! – próbáltam hangosabban.

Felnézett. A kés átvágta a szikkadt kenyeret.

– Nem érek rá.

Könnyek szöktek a szemembe.

– Rudi Ramoser elvette Elisabeth hercegnőt.

– Kit? – kérdezte hosszú, zavart csend után.

– A babámat. Amit tőled kaptam karácsonyra.

Letette a kést, és rám meredt.

– Akkor szerezd vissza!

– De, anya, Rudi tizenhárom éves. Nagyobb, mint én.

– Rosa, ez csak egy baba. Nem érek rá ilyesmire. – És újra felemelte a kést.

Másnap, amikor kiléptem az iskolakapun, Rudi Ramoser már várt rám. A szemközti falnak támaszkodva beszélgetett néhány másik fiúval, de amikor meglátott, azonnal otthagyta őket.

– Vissza akarod kapni a babádat, Gitsch? – Nagy kék szeme ártatlannak tűnt, de a hangja gunyoros volt.

– Igen – mondtam. Elhatároztam, hogy nem fogom kimutatni a félelmem.

– Legyél a hídnál! Három órakor.

A Gasthaus a falu közepén állt egy téren, ahonnan az Unterfalsba és St. Martinba vezető út indult – ez keresztezte a városból kiérve a Fals folyót. Iskola után az utcák üresek voltak, a gyerekeket lefoglalta a házimunka és az egyéb otthoni feladatok, az anyák vacsorát főztek, a férfiak pedig még nem tértek haza a munkából. Minden házat ismertem, ami mellett elsétáltam, tudtam, melyikben ki lakik. Megbámultam Koflerék házán a Szent György-freskót. Nagyon büszkék voltak rá. Rájöttem, hogy meg kellett volna kérnem Ingridet vagy a húgomat, Christlt, hogy jöjjön velem. Melegen öltöztem: volt rajtam sapka, kesztyű, sál és a sűrű kötésű kabátom, mégis dideregtem.

Még nem is értem a hídhoz, de már hallottam Rudit és a barátait. Lent voltak a folyónál, ami igencsak megduzzadt a tavaszi olvadástól. Köveket dobáltak a túlpartra. Megálltam fönt, a sáros ösvény tetején, hogy körülnézzek – de sem Rudi kezében, sem a földön nem láttam Elisabethet.

– Hol van a babám? – kiáltottam fel rémülten.

– Itt! – Rudi a levegőbe mutatott. Felakasztotta Elisabeth hercegnőt a folyó fölé hajló fára.

– Nem érek fel addig – fojtottam vissza a könnyeimet.

– Majd én leszedem neked – mondta.

Rámeredtem. Nem mozdult. A sziklákra zúduló víz finom permetet szórt, ami csillogott a gyenge tavaszi napfényben. Összeszorítottam az ajkam: az erőszakos emberek nem tisztelik a gyengéket, úgyhogy állni fogom a sarat.

– De előbb tenned kell érte.

A többi fiú abbahagyta a kődobálást, és most körülötte álltak, összebújva, mint a birkák. Lassan mentem lefelé az ösvényen. Csúszott. Rudi egy fejjel magasabb volt, mint a legtöbb fiú, én pedig mindannyiuknál alacsonyabb.

– Vissza akarom kapni – követeltem.

– Azt ki kell érdemelni – mondta, és az arcán gonosz mosoly terült szét. Az erdősor fölötti réteken csak hófoltok fehérlettek. Egyedül voltunk, látóhatáron kívül.

Csak bámultam őt, és azon tűnődtem, mit akarhat. Alig volt valamim, és azok sem olyan dolgok, amiket egy fiú akarhatott volna. Biztos voltam benne, hogy nem olvas, szóval nem hittem, hogy a könyveimre pályázik.

– Hogyan? – kérdeztem néhány másodperc múlva.

– Nos… – mosolygott a barátaira. – Emeld fel a szoknyád!

A fiúk nevettek.

– Tessék?

– Emeld fel! – ismételte Rudi. – Látni akarjuk, Gitschike.

Elszántan nézett rám, néhányan mosolyogtak, Michael Stimpfl, Ingrid unokatestvére pedig a földet nézte. Az iskolában a tornaórához mindig bugyira és trikóra vetkőztünk, de ez most valahogy más érzés volt, bár nem tudtam, miért. Nem igazán láttam okot arra, hogy tiltakozzak. Égetett a kék szeme. Arra gondoltam, hogy az iskolában mindegyikük látott már olyan bugyit, mint az enyém, és mivel vissza akartam kapni Elisabethet, felhúztam a szoknyámat. A fiúk megint nevettek, mindannyian, én pedig éreztem, ahogy az arcomat elönti a forróság. Megpróbáltam leplezni a szégyenemet, és visszaengedtem a gyapjúruhámat a combomra.

– Most pedig add vissza! – kértem.

– Még nem végeztem – mondta csúfondárosan. – Nem mondtam, hogy abbahagyhatod. Most emeld fel a szoknyádat megint, és vedd le a bugyid!

Rámeredtem. Ezt soha nem csináltuk tornaórán. Még a többi lány előtt sem. Ha vécére mentünk, magunkra csuktuk az ajtót. Biztos voltam benne, hogy ez helytelen, sőt bűnös. Hibát követtem el, amikor engedtem az első követelésének, és mint a zaklatóknak általában, neki sem volt oka arra, hogy leálljon.

– Nem – mondtam, és igyekeztem magasabbnak látszani, mint amilyen voltam. – Megtettem, amit kértél, most pedig add vissza a babámat!

– Nem fogod visszakapni, ha nem teszed meg, amit mondok. – Előrelépett, és megpróbált megragadni.

A talpam alatt a szikla fényes és csúszós volt. Miközben hátráltam előle, elestem. A keze harapófogóként zárult a karom köré, és elkezdett felfelé húzni. Megmarkoltam egy kiálló követ, és a szorításából kicsavarodva megütöttem, amilyen erősen csak tudtam. Vér spriccelt az arcából. Felüvöltött, és elengedett.

Visszazuhantam a földre, felmásztam a parton, és elfutottam. Csak szaladtam és szaladtam, amíg el nem értem Ramoserék pékségéhez. A polgármester, Rudi nagybátyja, egy testes, önelégült férfi éppen kifelé igyekezett, amikor berohantam az üzletbe. Kikerültem, aztán hirtelen megtorpantam, ahogy megcsapott a sűrű, édeskés élesztőszag. Herr[5] Ramoser, Rudi apja rám nézett a pult fölött. A ruhám koszos volt, a térdem véres és horzsolásokkal teli, az arcom pedig könnyektől foltos.

– Rudi ellopta a babámat – sírtam –, Elisabeth hercegnőt. Kényszerített, hogy… és még azután sem akarta visszaadni, ezért megütöttem egy kővel. Azt hiszem, megöltem.

Herr Ramoser döbbent kék szemei rám szegeződtek.

– Mit mond? – szólalt meg mögöttem Gruber polgármester. – Megölte Rudit?

– Csak a babámat akartam visszakapni – magyaráztam.

– Mit tettél a fiammal? – ordította Herr Ramoser.

– Nem csinált semmit! – szólalt meg váratlanul Michael Stimpfl, aki éppen bepréselte magát a polgármester mellett az üzletbe. – Rudi volt a hibás. Ő akart vele dolgokat… Pedig még csak nyolcéves. Ez egyáltalán nem helyes. – Tett egy lépést felém, és előhúzta Elisabeth hercegnőt a kabátjából. – Tessék, vedd el! – mondta.

Megragadtam Elisabeth hercegnőt, és magamhoz öleltem. A ruhája vizes és szakadt volt, és éreztem, hogy szétnyíltak rajta az öltések. Kitört belőlem a zokogás.

Amikor hazaértem, vettem csak észre, hogy még mindig a követ szorongatom. A lámpafénybe tartottam, hogy megvizsgáljam. Oberfals szegényes, vékony talajra épült, ami a felette fekvő hegyről csúszhatott le egykor. Ma már tudom a hegyről, hogy palából van. Ez egy olyan kőzet, ami milliónyi apró, lapos csillámlemezből áll, mintha vékony műanyag lapok lennének, köztük kvarc és földpát, helyenként kemény gránitkristályokkal. A pala nem olyan kemény, mint a mészkő, amiből a márvány keletkezik. Puha és rétegelt. Akkoriban imádtam szétszedni a körmömmel a csillámlemezeket.

Isteni szerencse, hogy a kőből, amit felmarkoltam, kiállt egy jókora, sötétvörös gránitdarab. Ha tiszta csillámpala lett volna, lepergett volna Rudi arcáról, és én újra csapdába estem volna. De így mindig viselni fogja a bal halántékán a heget, ahol a sötétvörös gránitot belévájtam. Minden a jó döntésen múlik: még egy kő is jó szolgálatot tehet, ha illik az alkalomhoz.

[1] drágám (francia)

[2] Bajor női népviselet.

[3] Te kis liba! (német tájnyelv)

[4] gazember, csirkefogó (német tájnyelv)

[5] úr (német)

2

Fogpiszkáló

Amikor ideges vagyok, mint most, mosolygok. Nehezemre esik, hogy ellazítsam és nyugalmi helyzetben tartsam az arcom, miközben az ösztöneim arra sarkallnak, hogy kivillantsam a fogam. Lehet, hogy ez egy ősi reflex a stresszre – nincs nagy különbség aközött, hogy a fogam egy mosolyban vagy egy vicsorban villan elő. A fogaim természetesen fehérek és erősek. Rendszeresen mosom őket, és használok fogselymet is. Minden technikát kipróbáltam már: fogszalagot, fogselymet, zajos fogzuhanyokat, két tüske közé fűzött fogselymet, amely úgy néz ki, mint egy mini csúzli, és ezeket az új, aprócska drótkeféket, amelyek a méretük szerint máshogy vannak színezve (a nagyobb az egészségesebb ínyhez, a kisebb a gyulladtabbhoz való), mindegyik mintha kicsinyített mása lenne a cumisüvegekhez való keféknek. Kell hozzá idő és türelem, az állkapcsom folytonos „ááá”-ra nyitva, miközben minden egyes rést kitisztítok, fogról fogra, körbe a számban. Ennek persze az az előnye, hogy még mindig büszkélkedhetek, hogy megvan az összes saját fogam, amelyek tejfehéren csillognak, mint a gyöngy a kagyló belsejében. Gyerekkoromban egyszerűbb volt az élet. Fogpiszkálót használtunk.

Minden reggeli után, iskola előtt, bementem a konyhába, kinyitottam a raktárszekrényt, és kivettem egy karton fogpiszkálót. Az én feladatom volt, hogy minden asztalon újratöltsem a só- és borstartókat, és a fogpiszkálókat a kis fadobozokba tegyem. Az volt a szokás, hogy mindenki szórakozottan piszkálta a fogát, miután befejezte az evést, miközben az ebédet vagy a vacsorát, vagy anyám híres rétesét itallal öblítette le. Diszkrét, de nyilvános szertartás volt.

Ma már közönségesnek tartanám mások előtt piszkálni a fogam. Itt használom a fogselymet, az én kis rejtekhelyemen. Gyerekként, mivel egy vendégházban éltem, nem volt egyértelmű különbség a nyilvános és a privát dolgok között. Emiatt még inkább védelmezem a magánéletemet. Nem hiszem, hogy 1943 nyarának vége előtt igazán tudatában lettem volna a nyilvánosságnak, a látvány erejének. A háborúban felnövő gyerekeknek nincs mihez hasonlítaniuk az életet, mert nekik ez a normális. Csak jóval később értettem meg, hogy Dél-Tirolt, a szülőföldemet az első világháború után, az Osztrák–Magyar Monarchia feldarabolásakor elhibázottan csatolták Olaszországhoz. Az eredetileg osztrák, német nyelvű, alpesi Dél-Tirolt Olaszországhoz illeszteni olyan volt, mintha egy plüssmackó karját próbáltam volna Elisabeth hercegnőhöz varrni.

Tizenegy éves korom óta láttam családokat gyötrődni a német és az olasz identitásuk között – menjenek vagy maradjanak? A két fasiszta nemzet olyan megállapodást kötött, amely átvágta a mindennapi élet szövetét. A kamasz fiúknak választaniuk kellett, hogy Hitler nácijaihoz vagy Mussolini feketeingeseihez csatlakoznak. Ez családokat szakított ketté. Aki a maradás mellett döntött, árulónak bélyegezték, aki Németországba költözött, azt nácinak. A férfiak csendben tűntek el, besorozták őket az egyik vagy a másik hadseregbe, a családjaik pedig igyekeztek a lehető legkevesebbet elárulni. Jobban szerettük megtartani magunknak a dolgokat – a hegyi emberek szívesebben beszélnek az időjárásról, a késői havazásokról és a termést veszélyeztető nyári viharokról, mint a szégyeneikről.

Aztán 1943 szeptemberében minden megváltozott. A szövetségesek északra szorították Mussolinit, ahol a Garda-tónál létrehozta Salò bábállamát, a németek pedig, mivel nem tudtak ellenállni, bevonultak a szülőföldemre, Dél-Tirolba, és Nagy-Németország részévé nyilvánították. Ez megoldotta a menni vagy maradni dilemmáját, de bizonyos értelemben zavarosabb lett a helyzet, mint valaha. A szüleim sopánkodtak: Ausztriában születtek, Olaszországban éltek, majd Németországba kerültek, anélkül, hogy Oberfalsból valaha is elköltöztek volna.

Délelőtt volt, amikor távoli harangzúgást hallottunk az alattunk fekvő Unterfalsból, majd St. Martinból. Herman Egger, a St. Martin-i harangozó hétről hétre ugyanazokat a dallamokat játszotta; jól ismertük a játékát, és tudtuk, hogy önszántából soha nem csinálna ilyen hangzavart. Ahogy a fém a fémhez ütődött, disszonáns, kongó hanggal, olyan ütemet szólaltatott meg, amelyet mindannyian ösztönösen megértettünk. Pánikszerű előrejelzése volt mindannak a rossznak, ami később jött.

Fräulein Petsch, a tanárnőnk kivezényelt minket az iskolából, és sürgetett, hogy haladéktalanul menjünk haza. A húgom, Christl és én követtük Herr Maiert, a postást a téren keresztül, megküzdve az éttermünkből távozó emberek áradatával. Anyám az ajtóban állt, amit azonnal becsukott és bezárt mögöttünk. Laurin Maier átsétált a kihalt helyiségen a szokásos asztalához, és üdvözölte az öreg Herr Holznert, amint elhaladt mellette. Herr Holznernek a fél délelőttjébe került, hogy eltántorogjon hozzánk, és az estéje nagy részébe, hogy hazabicegjen; így anyámnak biztosan nem volt szíve kirakni. Megkért, hogy vigyek neki egy korsó sört, császárzsemlét és sonkát, amíg ő lehúzza a redőnyöket. Ahogy az utolsókat is leengedte Herr Maier asztala mellett, besűrűsödött a homály. Amikor visszafordult az ablaktól, a postás felnézett rá, és váltottak néhány szót. Anyám nem kérte meg, hogy távozzon.

Herr Maier mindennap ilyenkor jött ebédelni és újságot olvasni. Nőtlen férfiként ritkaságnak számított a völgyünkben. Nekem öregnek tűnt, de visszagondolva, azt hiszem, a negyvenes éveiben járhatott. Erős ember volt, magas és izmos, de könnyedén mozgott fel-le a völgy ösvényein. Anyám azt mondta, vigyem ki a sörét, amíg ő visszamegy a konyhába az ebédjéért. Herr Maier elővette a Dolomitten egy példányát, és olvasni kezdett, miközben az italát kortyolgatta. Christllel a söralátétekkel játszottunk, amíg anyám vissza nem jött a férfi gulyáslevesével és kenyerével. Aztán felzavart minket az emeletre.

Bármilyen érzelmet is váltott ki belőlünk a harangok kongása, bennünk, gyerekekben messze a kíváncsiság volt a legerősebb. Egy hónap volt hátra a tizenhatodik születésnapomig, és még soha nem jártam messzebb a falunktól, mint a völgyben fekvő Bressen, ahova évente kétszer, havazás előtt és után kirándultunk. A város a sebes Etsch folyó hídján túl feküdt, ahol a mi szűk völgyünk, a Falstal csatlakozott a nagyobb, laposan elterülő Vinschgau-völgyhöz. Felkéredzkedtünk a sörfőzők kocsijára, és az üres sörösládák mögött döcögtünk lefelé. Anyám itt vásárolta meg tavasszal a nyári, ősszel pedig a téli ruháinkat. Szerencsés voltam: mivel én voltam az idősebb, mindig kaptam valami újat; a húgom csak akkor, ha az én levetett ruháim már annyira elhasználódtak, hogy javítani sem lehetett őket. A város utcáit járva megcsodáltuk a házfalakra festett freskókat, amelyek a tulajdonosok hitvallását vagy foglalkozását hirdették. Soha nem tudtam úgy bemenni az éttermünkbe, hogy előbb ne álltam volna meg gyönyörködni Szent György képében, amelyen kengyelben megfeszülő lábakkal, a toporzékoló lova köré tekeredett sárkányba döfi lándzsáját. A sárkány szájából lángok csaptak fel az eresz felé. A lángcsóváktól távolabb, az ajtó fölött kerubok lebegtek szőlőindák koszorújában, és elégedett mosollyal néztek le a közeledő vendégekre. Miután megvásároltuk azt a néhány szerény holmit, mindig megebédeltünk, és néztük, ahogy a szüleim sört isznak a ház számlájára (ebből a sörfőzdéből származott az otthon árult sör is). Semmit sem tudtunk a városi életről, és keveset a völgyünkön túli világról.

A katonák, akik bevonultak az életünkbe, messze Bressenen túlról jöttek, a hegyeken túlról, egy másik országból. Németek voltak.

A mi Gasthausunk a völgy végéhez legközelebb eső tér egyik sarkán állt. Oberfalsból az út meredeken emelkedett, míg bele nem ütközött egy kerítésbe és a hozzá tartozó átjáróba. Amikor anyám utánunk jött az emeletre, kinyitotta az ablakokat, behúzta a spalettákat, és csak annyira zárta be őket, hogy a réseken keresztül kiláthassunk. Kikukucskáltunk, hallgattuk a térről felszűrődő tompa hangokat és lépéseket, és vártunk.

Emberek kezdtek gyülekezni az alattunk lévő téren. Könnyen meg lehetett állapítani, kik azok: a becsvágyók, az elégedetlenkedők és a nehéz sorsúak. Gruberék a Ramoser család mellett álltak – Rudi és fiútestvérei tiroli nadrágban, a lányok dirndliben –, mindannyian a kötött Sarner-kabátkáikban,[6] testmagasság szerint, horogkeresztes zászlókat lengetve. Jött a Demetz házaspár, a fűszeresek, Koflerék, Hallerék, Obristinék és Mahlknechték, egyik család a másik után. Megjelentek a parasztok kék kötényét viselő férfiak is – azok, akiknek a földbirtoka nem volt elég nagy ahhoz, hogy ellásson egy nagyobb családot. A szülőknek és az idősebb gyerekeknek a nagyobb, zsírosabb gazdaságokban kellett pluszmunkát vállalniuk. Megjelentek koszos ruhában, éhes tekintettel, és csak álltak a téren, és várták, hogy valami megváltozzon.

Mielőtt megláttuk volna őket, már hallottuk a motorok hangját a Vinschgauból Falstalba kígyózó útról. Először két motorkerékpár, majd három teherautó és egy nagy Mercedes hajtott be a templomtérre. Takaros sorban leparkoltak. A teherautókból zsákokat és felszerelést cipelő, egyenruhás férfiak özönlöttek ki, és egy időre eluralkodott a káosz. Néhány másodperc alatt megtöltötték a teret, amely általában üres volt, leszámítva az arra kószáló kóbor macskákat és kutyákat, valamint a templomba igyekvő és onnan hazafelé tartó fekete ruhás özvegyasszonyokat. A tér újra elcsendesedett. A katonák szabályos tömbökbe rendeződtek, és vigyázzba álltak a parancsnokuk két oldalán.

Tudtam, miért jöttek. Bár Oberfals a völgy zsákutcájában feküdt, volt egy keskeny, egyenetlen gyalogút, amely a hegyeken át Svájcba vezetett. Már évek óta egérútként szolgált mindazok számára, akik el akartak menekülni a német uralom elől.

A százados kezét merev háta mögött összefonva, egyenruhás emberei koszorújában várakozott. Egyszer csak Gruber polgármester vált ki a bámészkodók tömegéből. Összezsugorodni látszott, ahogy a százados felé lépkedett, bizonytalanul, lehajtott fejjel. Az ablakhoz tapadva figyeltük, ahogy Gruber megállt, és megpróbálta felfújni magát, hogy üdvözölje a századost, aki olyan mozdulatlanul állt, mint Szent Márton szobra odalent, a szomszéd falu templomában. Csak bámultam, egyszerre nyűgözött le és rémített meg a látvány. Egyszer-kétszer láttunk már olasz katonákat Bressenben, de az teljesen hétköznapinak hatott. A katonai járművek és szigorúan álló német tisztek sora az ég felé szegezett puskákkal azonban egészen hátborzongató látványt nyújtott.

Sosem derül ki, hogy miről beszéltek egymással, de úgy tűnt, hogy amikor a százados lenézett a mi kerekded polgármesterünkre, a tekintete lassan minden fényt és önbizalmat kiszívott belőle, így mire a polgármester bólintott, majd az összegyűlt falubeliek felé fordult, már teljesen fakó volt. Még az ablakunkból is láttam, hogy az egyébként pirospozsgás és önelégült arca elsápadt, így csak egy fénytelen, fehér zsírtömbnek tűnt. A sorsa már el is dőlt: mindent megtesz, amit a németek kérnek tőle – nyugodtan, szó nélkül, de lélektelenül.

– Meine sehr verehrten Damen und Herren[7] – kezdte fakó hangon. – Ki ad szállást az őrmesternek és ezeknek a remek fiatal katonáknak?

Miután válasz nem érkezett, a katonákhoz fordult:

– Javasolhatom, hogy ebédeljenek a mi kitűnő Gasthausunkban, amíg mi gondoskodunk a szállásukról? – És azzal felénk irányította a századost, míg Herr Ramoser az őrmesterrel és két katona kíséretében elindult a másik irányba. Lerohantunk a földszintre. Anyám habozás nélkül ment ajtót nyitni.

– Rosa – mondta fojtott hangon –, menj, és takarítsd le Herr Maier asztalát! – Nagy levegőt vett, elfordította a kulcsot a zárban, és üdvözlő mosolyt erőltetett az arcára.

Csak ekkor vettem észre, hogy a postás eltűnt. Biztosan a hátsó ajtón keresztül osont ki. Az asztalához siettem, aztán megtorpantam. A redőnyök nyitva voltak – szóval mindent látott. Otthagyta a leves maradékát és a sör felét. A fogpiszkálótartója felborítva feküdt az asztalon, a pálcikák ott hevertek a halványzöld terítőn, két takaros kupacban. Úgy nézett ki, mintha Herr Maier felkapta volna az egész köteget, és kettétörte volna. Ahhoz persze óriási erő kellett volna. Néhány pálcika hegyét vörösre festette a vér.

[6] Elöl gombos pamutkabát.

[7] Tisztelt hölgyeim és uraim! (német)

3

Hintőpor

Most, hogy megszáradtam, és a bőröm is felszívta a krémet, felfrissültem. A következő lépés a hintőpor, a legtöbb ember életének első szépségápolási terméke. Az anyák a kisbabájuk lábujjai közé, a hurkácskák közötti mélyedésekbe hintik, hogy a hibátlan bőr puha maradjon. Szagold meg, ma chère, ez a csecsemőkor édes illata. Nem kristályüvegcsében, hanem egyszerű kartonhengerben kapható. De ne ess tévedésbe, a hintőpor kiválasztása legalább olyan fontos, mint a parfümé. Még akkor is, ha senki sem látja, hol használod: egy kevéske a lábujjaid közé, vagy egy tikkasztó napon, amikor az izzadság sötét foltokkal fenyeget, melyek tönkreteszik a selyem csillogását és esését – csak egy érintés a melltartó alatt, egy könnyű hintés a vállak fölött. De jó minőségűnek kell lennie: ha túl illatos, akkor ütni fogja a parfümödet, ha túl durva, akkor látszani fog. A hintőpor illatának tisztának, az állagának pedig elég finomnak kell lennie ahhoz, hogy áttetszővé váljon, ne legyen fehér, mint a kréta. Két hintőporom van: az egyik bolgár rózsaolajjal van átitatva, azokra a napokra, amikor nem mozdulok ki, a másik pedig, be kell vallanom, sima babapúder.

A háború alatt, a németek bevonulása után a hintőpor csak egy volt a sok áru közül a kívánatos, de beszerezhetetlen termékek egyre növekvő listáján. Beszorulva a szövetségesek dél-olaszországi felszabadítási kísérlete és a németek által fojtogatott észak közé, csomagoktól függtünk, amelyeket jól öltözött férfiak hagytak nekünk fapajtákban, ahova a tehenek húzódtak be éjszakára a magas nyári legelőkön. A keskeny ösvényt, amely a hágón át Svájcba vezetett, kiszélesítette és elmélyítette a rajta taposó sok fáradt láb. Nemcsak csempészeké, hanem a nácik elől menekülő ijedt és éhes embereké is. Annyi minden vált tilossá, hogy talán jobb volt eltűnni.

A százados, amint befejezte az evést a vendégházban, elhagyta a falut, és az őrmesterre bízta az irányítást. Aznap este a helybéli férfiak érintetlen sörökkel és kártyákkal ültek az asztaloknál. Izgatott beszélgetés folyt, tele rettegéssel és a délutáni eseményekkel. A történelem eljött hozzánk.

Hét óra körül az őrmester és az emberei bejöttek a Gasthausba, és körülnéztek. A falusiak előbb a betolakodókat bámulták, majd a sörüket – szokatlan csend ereszkedett a helyiségre. Herr Maier asztala üres volt, az őrmester és két katonája azt vette célba. Ahogy végigvonultak a termen, alig érezhető, de visszataszító szag terjengett körülöttük.

Mint mindig, most is én mentem volna felvenni a rendelést, de ezúttal anyám megelőzött. A hangja behallatszott a pult mögé, ahol álltam. Nem volt barátságtalan, de hiányzott belőle a melegség. Hallottam, ahogy felsorolja a jól ismert ételeket, és igyekeztem nem nézni a katonákra. Az őrmester hatalmas ember volt, ugyanolyan kövér, amilyen magas – fenyegető termet. A két katona alig tűnt idősebbnek nálam. Az egyik vékony volt, és ideges külsejű, a másik az árja isten prototípusa. Minden falusi fiún túltett. Mindketten merevnek tűntek, megfeszített háttal ültek, mintha kényszerítenék magukat a mozdulatlanságra. Odaküldtem a húgomat a fogpiszkálós dobozzal. Arcán undorral jött vissza.

– Az a férfi bűzlik – mondta fintorogva.

És így, tudtán kívül, Schleich őrmester elfoglalta Herr Maier asztalát. A postás egyébként St. Martinban lakott, rendszerint a küldeményekkel útban a völgy felé állt meg nálunk. Télen alattomos ösvényeken mászott fel a havas lejtőkön kapaszkodó tanyákhoz, és az esővel szaladt lefelé, amikor az augusztusi zivatarok megöntözték a mezőket, és elverték a késő nyári szénát. A nácik megérkezéséig mindennap az ajtótól legtávolabbi asztalnál ebédelt. Onnan remek rálátása volt az egész térre és az érkező vendégekre. A gazdák, akik a völgybe jártak nyersanyagért és árucikkekért, gyakran beugrottak hozzánk egy sörre és pár szóra a postással, megtudakolni, hogy érkezett-e levél a számukra. Ezzel a mindennapi ebéddel órákat spórolhatott a délutáni túrákból, mivel a felső lejtőkről érkező gazdák, akiket a nap- és szélcserzette arcukról lehetett felismerni, meg a hagyományos kék kötényükről és nemezkalapjukról, az asztalához jöttek, hogy üdvözöljék, majd a kötényzsebükbe tömték a saját és a szomszédok leveleit, mielőtt elindultak volna vissza a meredek lejtőkön. De Schleich és katonái megérkezése után egy hét is eltelt, mire Herr Maier visszatért.

És most Schleich elfoglalta az asztalát. Bejött, arrébb lökte, aztán teljes testsúlyával ránehézkedett a fal mentén végigfutó padra. Megragadta az étlapot, és malacszemével hunyorogva tanulmányozni kezdte. Még a bőre is feszes és rózsaszín volt. A barátaimmal Büdös őrmesternek neveztük el. Akárhová ment, a bűz hirdette az érkezését, és még hosszan lengett utána. Egy idő után arra jutottunk, hogy pontosan olyan a szaga, mint a romlott sajté.

Aztán Laurin Maier ismét ott volt a szokásos asztalánál, gulyást és knödelt[8] kért. Mindenki üdvözölte, amikor belépett, így vagy öt percbe telt, mire le tudott ülni. Éppen megkezdte a sörét, és kiélvezte azt a hosszú szünetet, amelyet a sörivók az első korty után tartanak, amikor az őrmester alakja jelent meg az ajtóban, kitakarva a beáramló fényt. Amint Schleich átlépte a küszöböt, és meglátta a postást az asztalnál, megtorpant. Az arca nem árult el semmit. Aztán határozottan elindult az asztal felé, mögötte, mint mindig, a két fiatal beosztottja.

– Ez az asztal az enyém – közölte dallamos sváb akcentusával, amely egyáltalán nem illett hatalmas termetéhez.

Herr Maier felnézett rá, és a söréért nyúlt.

– Attól tartok, hogy ez Frau Kusstatscher asztala, de mint hűséges vendége, évek óta itt ülök. Nagyot kortyolt, tekintetét végig az őrmesterébe fúrva.

Az őrmester mögött álló tiszteken látszott, hogy azt kívánják, bárcsak valahol máshol lehetnének.

– Őrmester…? – kezdte a magas, jóképű közlegény. A neve Karl Heinz Köhler volt, legalábbis a faluban ez a hír járta. Schleich megmerevedett, és a postással szemben álló szék támlájára tette a kezét.

Herr Maier letört egy darab kenyeret, és belemártotta a tányérjában vöröslő sűrű lébe. Előrehajolt, a szájához emelte a kenyeret, és tisztán, érthetően azt mondta:

– Mint mondtam, évek óta itt ülök. Ez az én helyem. Amikor nem vagyok itt, természetesen nem ellenzem, hogy elfoglalja, de addig is, hálás lennék, ha odébbállna. Kihűl a gulyásom. – És ezzel bekapta a csöpögő kenyérdarabot.

Az egész terem hallotta a postás szavait, és ezt az őrmester is pontosan tudta. Az övéhez nyúlt, oda, ahol a pisztolyát tartotta. Aztán a vékony, szikár katona előrehajolt, és az őrmester fülébe súgott valamit. Bármit is mondott, hosszú csend követte, amíg beszivárgott az őrmester elméjébe. De működött. A katonák sarkon fordultak. Ekkor még senki sem tudta a sovány katona nevét, de estére már mindannyian Thomas Fischer közlegényt dicsőítettük.

Az őrmester még megállt az ajtóban, és a postás felé nézett, mintha mondani akarna valamit. Én épp az asztalánál voltam – kivittem neki a sört, amelyet anyám küldött a tisztelete jeléül. Ahogy visszafelé igyekeztem a bárpulthoz, az őrmester úgy bámult rám, hogy felfordult tőle a gyomrom.

Furcsa arca volt: rózsaszín, cserzett bőr, apró, éles tekintetű kék szemek, amelyek a felpuffadt arca fölött ültek, és egy leheletnyi borotvált, hamvasbarna haj, amely épphogy kilógott a katonai sapka alól. Inkább tűnt csecsemőnek, mint férfinak, de amikor a tekintete rám tévedt, éreztem a nagyon is felnőtt éhségét. Manapság már egy könnyed vállrándítással lerázom magamról a nemkívánatos vágyat, vagy ha úgy akarom, egyetlen pillantással fel is tudom magamra hívni a figyelmet. Akkoriban azonban nem voltam felkészülve a nyíltan kimutatott vágyra, és felzaklatott.

Az élet ezután visszatért a látszólagos rendhez. Herr Maier hetente kétszer-háromszor jött, és a saját asztalához ült. A többi napon a hegyi tanyák körül lehetett látni, amint a szokásos köreit rótta. Mindennap, nem sokkal azután, hogy a templom harangjai delet kongattak, Köhler vagy Fischer bejött a Gasthausba, megállt az ajtóban, vetett egy pillantást az asztalra és a pultra, majd távozott. Ha az asztal üres volt, akkor az őrmesterrel tértek vissza, ha ott ült a postás, Streitbergeréknél ebédeltek.

Visszatekintve erre az időszakra, az tűnik a legérdekesebbnek, hogy milyen könnyű alkalmazkodni a legfelháborítóbb körülményekhez is. Legyen szó katonai puccsról, amely megfojtja a demokráciát, vagy egy barátságos kis megszállásról, amely nagyon gyorsan megszokottá válik, mi pedig már el is felejtjük, hogy másképp is lehetett élni. Akadt néhány olyan ember, mint Laurin Maier, akik meghúzták a határt, és ellenálltak az őrmester inzultusainak. Mindenki más pedig a kedvét leste, sörrel és süteménnyel halmozták el (hamar kiderült, hogy édesszájú), aztán mentek tovább a dolgukra.

Nekünk, gyerekeknek ugyanúgy folytatódott az életünk, mint korábban: minden időnket az iskola és a házimunka töltötte ki. Anyám megtiltotta, hogy csatlakozzam az új Hitlerjugend csoporthoz, amelyet Köhler közlegény hozott létre. A lányok állandóan róla beszéltek az iskolában, de anyámnak a bárban volt rám szüksége. Viszont szinte mindennap láttam őt Fischerrel és az őrmesterrel. Hamar megtanultam, hogy az asztal túloldaláról szolgáljam fel az ételt az őrmesternek; közelebb menni hozzá elviselhetetlen volt.

Hármójuk kiszolgálása tanította meg nekem a legtöbbet arról, amit a férfiakról tudnom kellett. Ahányszor elindultam felé, az őrmester rám szegezte a tekintetét. Olyan merőn bámult, hogy mindig úgy éreztem, mintha a vágya nyálkás nyomot hagyna rajtam. Köhler csupa mosoly és megnyerő pillantás volt, de arra nem vette a fáradságot, hogy megtanulja a nevemet – neki csak a rajongás kellett. Fischer azonban más volt, úgy tűnt, egyedül ő látja, milyen kellemetlenül érzem magam. Napokon belül a nevemen szólított, soha nem mulasztotta el használni a „kérem” és a „köszönöm” szavakat, és valahányszor az őrmester hozzám akart érni, Fischer közlegény keze valahogy mindig ott volt közöttünk. Anyám ebből semmit sem vett észre, apám pedig általában túl részeg volt ahhoz, hogy a következő üveg sörnél tovább lásson.

Oberfalsban mindenki tudta, hogy apám részeges és rossz kártyás, és senki nem akart rosszban lenni anyámmal. Így hát a Gasthaus vendégei hagyták, hogy nyerjen, ő pedig ezután mindig vett magának egy italt – anyám azáltal próbálta kordában tartani az iszákosságát, hogy kikötötte: ugyanúgy fizetnie kell az innivalóért, mint bármelyik másik vendégnek. Amint az kiderült, Schleich is szerette a kártyát. Az első héten a talpnyalókkal, a polgármesterrel, Ramoserékkal és más bolondokkal játszott. Ilyenkor mintha összezsugorodott volna: összegörnyedt, és a kártyalapokat kolbászszerű ujjai közé szorította, annyira koncentrált a játékra. Nem tűnt zseniálisnak, csak módszeresnek, játékostársai mégis kifogásokat kezdtek keresni, és szép sorban elmaradoztak. Két héten belül már senki sem játszott vele.

Egyetlen kis partival kezdődött. Egyik este, miután a katonák elmentek, Schleich ott maradt, végtelenül hosszan iszogatta a sörét. Végig engem bámult, miközben összeszedtem a poharakat és a piszkos tányérokat, kidobtam a szemetet, és lecseréltem az asztalterítőket. Apám úgy nézett ki, mint aki mindjárt szomjan hal, idegesen ült a bárpultnál, üres söröskorsóján száradó habfoltokkal. Anyám hagyta ott, annak jeléül, hogy eleget ivott.

Nem tudom, hogy történt, de amikor legközelebb kijöttem a konyhából, apám már Schleich mellett ült, és osztott. Schleich vesztett, vett apámnak egy sört, majd megint vesztett. Néhány napig nem játszott. Aztán megint. Az első nap épphogy nyert, a következő nap alulmaradt, és ezután minden este játszottak. De Schleich továbbra is elvesztette a legtöbb partit. Anyámnak nem kellett sok idő, hogy rájöjjön: apám ebédidőben lejár St. Martinba, és az ottani vendégházban issza el a nyereményét.

Aztán apám győzelmi sorozata hirtelen megszakadt. Délután St. Martinban járt, és most a nagyobbik falu pletykáival traktálta a törzsvendégeket. Nem igazán tűnt úgy, mint aki tudja, milyen lapjai vannak – egészen amíg néhány kör után el nem hallgatott. A pénzérmehalom, amely az elmúlt hetekben mindig ott tornyosult előtte, eltűnt – Schleich viszont takaros kupacokat rendezgetett maga előtt. Nem egyből mészárolta le apámat. Egész estén át nyújtotta a kínzást, az érmék ide-oda vándoroltak, egyik oldalról a másikra, de bárki láthatta, hogy végül mindig Schleichnél kötnek ki. Valahányszor apám visszanyerte őket, megnőtt az önbizalma, és még nagyobb tétben fogadott. A törzsvendégek közül néhányan körülállták őket, és csendben kortyolgatták az italukat. Fáradt voltam, de nem tudtam elszakadni a látványtól. Apám ott ült a székében, a kártyáit szorongatva; már a testtartása is azt sugallta, hogy vesztésre áll. Ezzel szemben Schleich olyan egyenesen ült, amennyire csak a fizika törvényei megengedték, hatalmas teste koncentrációról tanúskodott, vastag ujjai közt finoman tartotta a kártyákat.

– Ma este megfordult a szerencséd – jegyezte meg Schleich, miközben összezárta a kártyáiból formált legyezőt.

– Vissza fog jönni. Mindjárt meglátja – mondta apám.

– Nos, a helyedben én inkább kiszállnék. – Schleich szép lassan újra széthúzta a lapjait.

– Nem. Játsszunk! – Apám a gondosan felállított érmehalmokra pillantott. – Az egészért.

– És te mit teszel fel? – kérdezte Schleich lazán, miközben a kártyái széleit igazgatta.

– Mit akar? – Apám hangja tompán csengett.

– Á, nem sokat. Csak egy sült csirkét.

– Mi? Csak ennyi? – Apám megkönnyebbülten húzta ki magát. Elmosolyodott. Nyilvánvalóan arra gondolt, hogy Schleich még nagyobb bolond, mint hitte.

– A legkövérebbet és legszaftosabbat mind közül – mondta Schleich, és egyenesen rám nézett.

A konyhába menekültem.

Másnap apám későn ébredt. Reggeli után a konyhába ment, a kék kötényét kereste.

– Meg kell fejni a teheneket – szólt neki anyám, le sem véve tekintetét az épp készülő ételről.

– Később – mondta apám, majd elhallgatott. Láttam, hogy izzadság csillog a homlokán. – Elkapok egy tyúkot – bökte ki.

Anyám végre felnézett a tűzhelyről, és apám felé fordult.

– Minek az neked?

– Schleichnek kell.

Anyám letette a hámozót, és rámeredt.

– Hogy mi?

– Nyert tőlem egy sült csirkét – magyarázta apám, és próbált úgy beszélni, mintha teljesen hétköznapi dologról lenne szó, majd kiviharzott az ajtón.

Akkoriban a házak még hagyományosan épültek, a földszint az állatok számára pajtaként szolgált, a felső emeleteken pedig a lakások voltak. A mi házunk térre nyíló főbejárata az étterembe vezetett, az oldalsó bejárat pedig a meleg pajtába, ahol a teheneket, disznókat és tyúkokat tartottuk. Anyám elindult utána az istállóba vezető folyosón, mi Christllel meg mentünk utána. Mire az istállóba értünk, apám már elkapta Trudi, anyám kedvenc tyúkjának a lábát, az meg hangosan rikoltozott. Fiatal jószág volt, fényes, barna pettyes tollakkal, termékeny tojó – minden egyes nap egy nagy tojást adott. Ő volt a legkövérebb a tyúkjaink között.

– Csak Trudit ne! – könyörgött anyám, és vad tekintete végigcikázott a többi rikácsoló tyúkon. – Vidd Lottét, ő már úgyis a végét járja.

Apám elviharzott mellettünk a vadul csapkodó madárral, ki a mosókonyhába, ahol anyám a fejszét és a vágódeszkát tartotta.

– A legszaftosabbat nyerte el – mondta apám, gondosan kerülve anyám tekintetét.

Trudi még mindig küzdött, ahogy a deszkához nyomta.

– Megőrültél? Elveszted minden pénzedet, aztán még az én tyúkjaimat ígéred oda?

Trudi rikoltozott, és csapkodott a szárnyaival.

– Majdnem visszanyertem az egészet – mondta apám, de alig hallatszott a hangja a tyúkok lármájától.

– Majdnem! De aztán mindent elvesztettél.

Egy pillanatra bűntudat suhant át apám arcán, de ugyanilyen gyorsan fel is váltotta a büszkeség.

– Egy férfi megfizeti az adósságait. – Anyámra pillantott, mielőtt dacosan felemelte a fejszét, és keményen lesújtott vele. A pajta végre elcsendesült. – Becsületbeli ügy – mondta, és a padlóra dobta a fej nélküli madarat, ahol az hangtalanul szaladt körbe-körbe, fel-le bukdácsolva.

– Te bolond! – Anyám a csapkodó madárra nézett, majd apámra. – Tényleg nem érted, Norbert? Schleich játszadozik veled. Mindig ő fog nyerni.

De ezután apám kezdett el nyerni, és így elfelejtette az utolsó vesztes partit és vele együtt azt a napnál világosabb mintázatot is, amit rajta kívül mindenki más látott. Minden egyes alkalommal, amikor nyerő szériába került, fordult a szerencséje – és mégis játszott. Idővel elvesztette minden kincsét: a filckalapját, a gyönyörű sétapálcát, amit az apja faragott neki, a tangóharmonikáját, a vadászkését. Azokon az éjszakákon hajnali háromig-négyig játszottak. Ilyenkor reggelente arra ébredtünk, hogy anyám fojtott dühvel próbálja kirángatni az ágyból.

Egyik este anyám volt a tét. Apám másnap reggel, miközben rá nem jellemző gyengédséggel húzogatta a tehén tőgyét, jóízűen kacagott, amikor eszébe jutott, hogy milyen jól játszott, és hogy soha nem engedné, hogy Büdös őrmester hozzáérjen az ő asszonykájához. Anyám attól fogva nem szólt hozzá, Schleich pedig attól fogva nem kártyázott, mondván, hogy elunta a játékot. Túl sokat veszített. De apám aztán addig nyaggatta, míg végül közömbösen belement, hogy újra játsszon.

Egy november végi éjszakán – nem szívesen emlékszem vissza a dátumra – arra ébredtem, hogy apám a karomat rázza.

– Velem kell jönnöd – dörmögte, és elkezdett kihúzni az ágyból.

– Mi a baj? – motyogtam.

– Semmi. Csak csendesen! – És még erősebben húzott. A pórusaiból szivárgó fanyar alkoholszag áthatolt a kábaságomon. Felálltam, és a vállamra terítettem a kendőmet.

– Az egyik tehén… – mormogta. – Segítened kéne.

Lementünk a bárba, majd a hideg kőfolyosón át az istállóba.

– Már megint vesztettem – fakadt ki, miközben elfordította a kilincset, és kinyitotta a nehéz faajtót. Átkarolta a vállamat, és beljebb terelt. – Becsületbeli ügy – mondta, majd becsukta mögöttem az ajtót.

Nézd, ma chère, reszketek. Még most is, ennyi évvel később sem akarom kinyitni ennek az emléknek az ajtaját. Ami most következik, azt sosem akartam neked elmesélni, ma chère, de ha nem teszem meg, nem lesz értelme a történetem többi részének. Soha nem fogod megérteni, ha nem lépsz be velem azon az ajtón. Bocsáss meg nekem, és maradj velem!

Zavartan álltam a sötétben. Mi köze a becsületnek egy beteg tehénhez – és egyáltalán, mit keresett apám a tehenek között az éjszaka közepén? Kiélesedhetett a szaglásom, amíg vártam, hogy a szemem megszokja a sötétet; ugyanis megéreztem, hogy egy kellemetlen szag hatol át az állatok ismerős, átható, édes illatán. Az idegen szag visszataszító volt, sajtra emlékeztető – a gyomrom összeszorult a rettegéstől.

A szívverésem felgyorsult. Ahogy a sötétben kezdtek kivehetővé válni az alakok és az árnyak, körülnéztem. Valaki guggolt az egyik tehén mellett. És akkor minden értelmet nyert. Schleich őrmester volt az. Egy tehén mellett térdelt, és a tőgyét szorongatta. Sűrű fehér patakok folytak a nyitott szájából.

– Mit keres maga itt? – sziszegtem. Még ekkor is féltem nem engedelmeskedni apámnak, nem akartam zajt csapni.

– Lefejem a tejszínt – mondta, miközben felállt, és tett egy lépést felém.

Természetesen megpróbáltam kiszabadulni, de gyorsan mozgott, meglepően gyorsan és fürgén. Félrelökött, és a kulcsot, amelyet apám adhatott neki, becsúsztatta a zárba, és elfordította. A feje fölé emelte, hogy ne érjem el, majd zsebre rakta. Felcsapta a kabátja alját, lazán kicsatolta a pisztolytáskáját, és elővette a pisztolyát.

A szám sikításra nyílt.

– Csönd legyen, szépségem – lihegte. – Ugye nem akarod, hogy apád bajba kerüljön anyádnál?

– Kérem – könyörögtem –, engedjen el!

Hallottam, ahogy apám zihál és hány a folyosón, aztán azt is, ahogy távolodnak és elhalkulnak a léptei. Az őrmester hátrarántotta a karomat, aztán a hátamhoz szorított fegyverrel a szénával megrakott vályú felé lökött.

Nem vehettem fel vele a harcot. Esélyem se maradt: egyszerűen túl nagy volt. De harapni és karmolni tudtam. Rövid körmeimmel megtéptem az ingét, és keményen megharaptam. Melle, hurkái és redői voltak zsíros húsból, amik minden erőmet elnyelték, ahogy nekipréselődtem. Ő volt a legtömörebb férfi, akit valaha láttam. A hasához szorított; nem kaptam levegőt, azt hittem, megfulladok.

Végül abbahagytam a harcot. Legyőzött, megsemmisültem. Tudtam, hogy könnyen megölhetne. Lehunytam a szemem, és megpróbáltam úgy tenni, mintha máshol lennék, de a szaga minden egyes lélegzetvétellel belém tolult. Van egy szó, amelyet a hegyekben használtunk: a schirch. Hétköznapi nyelvre úgy lehetne lefordítani, hogy „csúnya”, de sokkal több mindent foglalt magában. Az őrmester schirch volt. Nemcsak a bálnaszerű hája, hanem a visszataszító édes-savanyú szaga is, amelyet nem tudtam nem beszívni, ahogy rám nehezedett. Elfordítottam az arcom a szomszédos bokszban fekvő koca és a visító malacai felé. És ekkor valahogy, a sötétben, a szénán fekve eszembe jutott, hogy hintőporra lenne szüksége. Hogy ez a szag a sok zsírréteg alól jön, azokról a helyekről, amelyeket nem tud rendesen megmosni és megtörölni; hogy ez a szag az, amelyet néha a köldökömön éreztem; hogy ha lett volna anyja, aki hintőporral és szeretettel szórta volna be, akkor most nem tenné ezt velem.

Ó, ma chère, ez volt életem legborzalmasabb éjszakája, és a végén csak arra tudtam gondolni, hogy az embereknek milyen nagy szükségük van egy jó anyára.

[8] gombóc (német)

4

Szappan

Ahogy látod, többféle szappanom van. Egy a mosdóhoz, egy a bidéhez és egy a zuhanyzóhoz. A kezemre mindig állati és növényi zsírokból készült, kézzel készített szappanokat választok. Egy jó szappan alapját a marhafaggyú adja, kell még bele olívaolaj, hogy gyengéd legyen a bőrhöz, és végül kókuszolaj, hogy jól habozzon. A többi, az aromák és a színek csak sallang. Persze fontos, hogy egy szappan hogy néz ki és milyen az illata, ma chère – ezt én a legkevésbé sem vitatom. De még sokkal fontosabb, hogy milyen lesz tőle a bőröm. Ha a külsőm a műalkotás, akkor a bőröm puhasága a mestermű. Kérdezz csak meg egy vak embert: az érintés az érzékek királynője. A bidémhez természetesen pézsmaillatú szappant választok, a zuhanyzáshoz pedig illatmenteset. Nem lenne jó, ha a szappan illata keveredne a krémeim és parfümjeim aromáival.

A háború alatt nem voltak ilyen luxuscikkeink. Ha szerencsénk volt, néha kaptunk egy-egy csomag szappant Rómából vagy Milánóból, egyébként hiánycikk volt. A fürdés mindig is bátor dolog volt, még békeidőben is: álltunk a flaneltörölközőinkkel a krémszínű, csorba mosdótál fölött, és tisztára dörzsöltük magunkat télen a hideg, nyáron a meleg levegőn. Amikor a németek annektálták a mi kis világunkat, a készletek elapadtak. Visszatekintve már inkább örülök neki, tudva, hogy milyen „állati” zsírt használtak a nácik a szappanjaikhoz.

Anyám a háború előtt maga is készített szappant, alkalmilag, csak hóbortból – az édesanyjára emlékeztette. A háború alatt azonban ez is csak egy lett a sok megkerülhetetlen feladat közül, amely rá hárult. Ha bármelyikünk kiment az erdőbe, és nyírfaágat látott a földön, amely az egyetlen keményfa volt a környéken, hazavitte, hogy fahamut nyerjünk belőle. És ha anyám tölgy- vagy gesztenyeágakkal tért haza a völgybe tett kirándulásáról, akkor szinte sugárzott a büszkeségtől.

A húgommal a mi dolgunk volt lesöpörni a kihűlt hamut a kandallóról, és egy kőpadkára állított hordóba szórni. Amikor megtelt, anyám addig nyaggatta apámat, amíg rá nem bírta, hogy foglalkozzon a hamuval, és öntse rá a másik hordóban összegyűjtött esővizet. A folyékony lúg, egy barna, maró folyadék – amelyhez hamar megtanultuk, hogy nem szabad hozzáérni – hamarosan elkezdett szivárogni a hordó aljából egy csövön át egy gyűjtőedénybe. Christllel lekapartunk minden marha- és sertészsírt a vendégek tányérjáról. A rothadó zsírt egy nagy tejesbödönben tároltuk. Amikor kész lett, anyám némi vízzel felfőzte a zsírt egy hatalmas fémedényben, közben kiszedegette a hús- és csontmaradványokat. Aztán amikor a zsír már felolvadt, hozzáadta a lúgot. A konyhai munkapultra hosszú sorokban kipakoltuk a fából készült szappanformákat. Minden forma egyedi volt, a falubeli férfiak faragták őket a hosszú téli éjszakákon. Anyám soha nem adott a szappanhoz illatanyagot. Sima és kemény szappanokat készített. A konyhában mosogatáshoz használtuk őket, a kamrában mosáshoz, a fürdőszobában pedig tisztálkodáshoz. A ruháinkból, az edényeinkből és belőlünk is ugyanaz a viaszos szag áradt. De a célnak megfelelt, tisztán tartott minket.

Azt hiszem, mondhatom, hogy egy ideig kiegyensúlyozatlan voltam, miután az őrmester megerőszakolt. Otthagyott az istállóban a disznókkal, túl zsibbadtan ahhoz, hogy megmozduljak vagy sírjak. Az aktusra túlságosan is jól emlékszem, az utána következő órák viszont homályosak. Nem tudom, mennyi ideig feküdtem ott a szalmán eldobott babaként, de előbb-utóbb valahogy feljutottam a kocsmán keresztül az emeletre, a fürdőszobába. Újra és újra beszappanoztam és lemostam magam, egyik mosdótálat a másik után töltöttem meg vízzel, egyik törölközőt vettem elő a másik után, újra és újra bevizeztem magam, szappanoztam, habosítottam és öblítettem, tele zúzódásokkal, remegve, alig bírtam megállni a lábamon. A vér és az ondó már az első mosakodással lejött, de nem tudtam abbahagyni. Nemcsak az őrmester átható, izzadt szagát, hanem a rajtam, a bőrömön, a bennem lévő emlékét is le akartam mosni.

Így talált rám anyám: meztelenül álltam a fürdőszobában a lavór mellett, egyik kezemben egy mosdókendővel, a másikban pedig egy kis, kopott szappannal. Úgy tűnt, engem nem látott, az egyetlen dolog, amit észrevett, az a szappandarab volt a kezemben.

– Mit csinálsz? – csattant fel, leplezetlen bosszúsággal. – Azt még csak tegnap raktam ki!

Soha nem értettem meg, hogyhogy nem látta az arcomon a könnyeket, miért nem vette észre, hogy tele vagyok kék-zöld foltokkal, vagy hogy remeg a testem. Csak elment mellettem a mosdótálhoz, és megnyitotta a csapot. Még csak a tükörbe sem nézett. Mint mindig, most is túl elfoglalt vagy túlságosan vak volt ahhoz, hogy segítsen rajtam.

– No, akkor most felöltözöl, vagy sem? – kérdezte lendületesen, és elvette tőlem a szappan maradékát, hogy megmossa a saját arcát és kezét. – Készülődj, aztán gyere le! Sok dolgunk lesz ma.

Nem mentem le, hanem lefeküdtem. A következő három napban nem keltem fel, csak feküdtem kimerülten, de aludni nem tudtam, enni sem akartam, és egyfolytában sírtam. Anyám levest hozott, megérintette a homlokomat, és a homlokát ráncolta. Apámat egyszer sem láttam.

A harmadik napon, miután az étterem bezárt délutánra, mintha egy tűzgolyó száguldott volna át a házon. A szüleim a konyhában voltak, de kiabálásuk megrázta a fapadlót és a falakat. Anyám sikolyai keveredtek az edények és serpenyők fémes csörömpölésével. Aztán csend lett. Hosszú csend, mielőtt egy ajtó kinyílt és becsukódott, majd anyám lépteinek hangja hallatszott, ahogy felfelé igyekezett a lépcsőn. A léptek zaja elhalt a szobám előtt, az ajtó kilincse pedig kissé elfordult. Soha nem fogom megtudni, hogy a mérgét fújta ki, vagy a bűntudatát nyelte le, én mindenesetre kihasználtam az időt, hogy hátat fordítsak az ajtónak, amely végül nyikorogva kinyílt.

– Sajnálom – mondta olyan elfúló hangon, amilyet még soha nem hallottam tőle. – Észre kellett volna vennem.

Csendben maradtam, csak hallgattam a nehéz légzését. Egy idő után felsóhajtott, és azt mondta:

– Szólok apádnak, hogy olajozza meg ezt a zsanért. – Azzal visszament a lépcsőn, hogy rendet tegyen a konyhában.

Ezután néhány hétig megengedte, hogy ne dolgozzak. Visszahúzódóvá váltam, újraolvastam azt a néhány könyvet, amink volt, vagy egyszerűen csak bámultam a falat, és nagyon igyekeztem kitörölni az emlékeimet. Anyám kijelentette, hogy az őrmester többé nem léphet be az étterembe, de még így is eltartott egy darabig, mire újra le tudtam menni. Amikor sikerült, meglepett a gyökeres változás. A postás már nem egyedül ült, hanem elmélyülten beszélgetett az addig csendes közlegénnyel, Thomas Fischerrel. Megkérdeztem erről a húgomat – azt mondta, azóta ebédelnek együtt, amióta az őrmester és Köhler nem járnak ide.

Aznap nem szolgáltam fel, csak álltam néhány percig a pult mögött, és figyeltem az embereket. Jeleket kerestem: tudni akartam, hogy ők látják-e, amit anyám nem látott. Néhány törzsvendég megkérdezte, hogy jobban vagyok-e, és örültek, hogy felépültem. Könnyed kérdéseik meggyőztek arról, hogy semmit sem tudnak. Nem is voltam tudatában, mennyire aggódom amiatt, hogy mit fognak mások gondolni rólam, amíg el nem árasztott a megkönnyebbülés. Ahogy felfelé kapaszkodtam a lépcsőn, rájöttem, hogy a bár zaja és nyüzsgése sokkal jobb, mint a hálószobám csendje. Másnap újra munkába álltam.

Jót tett. A végtelen kenyér-, sör-, bor-, speck- és knödelrendelés átmenetileg elnyomta az őrmester átható szagát, amely benne maradt az érzékeimben. Ebédidőben, amikor odamentem Herr Maier asztalához, és üdvözöltem, éreztem, hogy kis mosolyra húzódik a szám: ő volt az egyetlen ember a völgyben, aki szembeszállt Schleichhel.

– Rosa! – kiáltotta kedvesen, és letette az újságot. – Hát itt vagy!

Kihúzta magát, meleg és megértő tekintettel nézett rám, majd felállt, és áthajolt az asztalon, egészen közel a fülemhez, vigyázva, hogy ne érjen hozzám.

– Meg fog fizetni azért, amit veled tett – mormolta. Amint kimondta, újra felegyenesedett, és a szemembe nézett.

Remegett a kezemben a jegyzettömb. Olyan erősen mart belém a szégyen, hogy legszívesebben elmenekültem volna. De ahogy találkozott a tekintetünk, rájöttem, hogy nem undorral, hanem együttérzéssel néz rám. Szorosan markoltam a jegyzettömböt, próbáltam összeszedni magam. Reméltem, hogy senki nem figyel. Megrendített a gondolat, hogy valaki tudja, és az én oldalamon áll. Nem akartam elsírni magam, ezért csak bólintottam, mire válaszul ő is bólintott, újra leült, és felemelte az újságot, mintha mi sem történt volna.

– Egy sör lesz, és egy steinpilze griessnockennel[9] – mondta, visszatérve a szokásos hangjához.

Megpróbáltam elindulni, de a testem nem engedelmeskedett. Képtelen voltam szembenézni a többi vendéggel.

Felnézett.

– Rosa Kusstatscher – kezdte. Az arca nyugodt volt, mint egy hegyi tó, de a hangja határozott. – Menj most, és add le a rendelést, próbáld meg úgy csinálni, ahogy mindig is szoktad! A fájdalom el fog múlni, a többit pedig majd én elintézem. Megígérem. Csak tegyél úgy, mintha minden rendben lenne, és lassan tényleg újra rendben lesz. Jobb, ha most már elmész, az emberek kezdenek ide bámulni. Indulj!

Finoman megérintette a kezemet, és ez kizökkentett a sokkból.

– Grízgaluska és sör?

– Így van. Nézd csak, megjött Fischer. Rendelek neki is. Mindennap ugyanazt eszi, nem igaz, közlegény?

Fischer megállt mellettem.

– Örülök, hogy jobban érzi magát, Fräulein[10] – mondta, majd összeütötte a sarkát, és lehajtotta a fejét, mintha nem egy koszos pincérnőt, hanem egy tiszteletre méltó valakit köszöntene. – Spenótos knödelt és egy kis vizet kérnék.

A postás mosolygott.

– Vegetáriánus. Az egyetlen katona a Wehrmachtban, akinek nincs kedve ölni.

– Tévedsz – válaszolta Fischer. – Csak nem bírom elviselni az ártatlanok lemészárlását. A többiek megkapják, amit érdemelnek. – A hangja halk és szelíd volt, mintha a szavakat csak nekem szánta volna. Ekkor értettem meg, hogy a két valószerűtlen cimborából cinkostárs lett, akik igazságot akarnak szolgáltatni nekem. Próbáltam nem sírni, de éreztem, hogy az arcom összerándul és az ajkam megremeg.

– Köszönöm – gyűrtem le végül az ingert, majd pedig kényszerítettem magam, hogy visszamenjek a bárpulthoz. Tegyen úgy, mintha, mondta, és akkor valósággá válik. Tudok színlelni, meg tudom csinálni, gondoltam, miközben bekiabáltam a konyhába a rendelést, és a sörrel és a vízzel kezdtem foglalatoskodni.

Schleichről keveset hallottam. Azonkívül, hogy elmondta, hogy kitiltották, anyám nem említette többé. Apám több mint egy hónapig volt távol, és amikor visszajött, anyám a konyhában és az istállóban fogta munkára. Azon az estén, amikor megengedte neki, hogy visszatérjen a kocsmába, a többi férfi szívélyesen üdvözölte. Anyám egy késsel megkocogtatta a söröspoharat, amelyet épp a kezében tartott.

– Uraim – szakította félbe a fecsegésüket –, lehet, hogy szívesen látják a férjemet, de ha megengedik, hogy csak beleszagoljon az italukba, akkor magukat senki nem fogja itt szívesen látni.

Tartotta a szavát. A következő héten Hans Kofler, aki mindig is egy mamlasz volt, szerencsét próbált, és meg akart osztani apámmal egy korsó sört. Anyám rájuk borította az italt, és egyszerűen rájuk parancsolt:

– Kifelé!

Hónapok teltek el, mire Kofler vissza mert jönni, és ezután apám végleg kijózanodott.

Szilveszterkor Schleich visszatért. Csípős, hideg este volt. Egyetlen csillag sem látszott a sötét, jeges hegycsúcsok közé ékelődött, hótól terhes égen. A városlakók a jeges téren gyülekeztek, a csizmájuk alatt ropogott a hol sűrűn, hol ritkásan hulló friss hó. Matthias atya végigvezette a körmenetet a templomból, majd, mint minden évben, meggyújtotta az első tűzijátékot. Mióta átéltem egy valóságos fény- és hangrobbanást a riói Copacabana Beachen, már tudom, hogy az oberfalsi ünnepély mennyire szegényes volt. De akkor, mindössze tizenhat évesen izgalmas és varázslatos volt hallani a völgyben visszhangzó fülsiketítő ropogást, látni a havas háztetőket és az égből hulló, kavargó pelyheket, amelyek egy kis időre dicsfénybe borultak.

Miközben ámuldoztam és bámészkodtam, elsodródhattam Christl mellől – a világon az egyetlen ember mellől, akinek mindent elmondtam, és aki úgy védett engem, mint pásztor a báránykáját. A tömeg hátsó soraiban álltam, és felfelé bámultam, amikor egyszer csak önkéntelenül megrándult a testem, és öklendezni kezdtem. Összezavarodtam – a semmiből jött, előtte egyáltalán nem éreztem hányingert. Aztán egy semmivel össze nem téveszthető bűz hatolt át a fenyő, a füst és a lőpor illatán – Schleich volt az. A szívem már azelőtt hevesen kalapált, hogy súlyos keze megragadta volna a vállamat. Egy rakéta éppen ragyogó zöld-sárga csóvákat hasított az éjszakába, így rémült sikolyom elveszett a tömeg visongása és kiáltásai között. A másik kezét a számra szorította, és berángatott egy sikátorba.

– Boldog új évet, mein Schatz[11] – morogta, miközben a falnak lökött, és teljes testsúlyával odaszorított.

Szabad kezével a kabátom gombjain kezdett matatni. Megpróbáltam megharapni a másik kezét, de a számba nyomta az ujjait, így csak az ingujját tudtam tépni, hogy ne tudjon fojtogatni.

Aztán hirtelen enyhült a nyomás, és bár az ujjai még mindig a számban voltak, megint tudtam lélegezni.

A fejem fölött felrobbanó rakéta villanó fényében láttam, hogy egy pisztoly csöve szorul Schleich halántékához. Megszólalt egy halk, mégis tekintélyt parancsoló hang.

– Engedje el, őrmester! – mondta. – Ugye nem akarja újra megtenni? Itt, a falubeliek előtt? Részegek, felkötnék magát, és én nem tudnám megvédeni. Ne keresse feleslegesen a bajt! A parancsnok is megtudná. Engedje el!

Schleich lassan visszahúzta az ujjait a számból. A nyálat a vállamba kente, és szótlanul eltűnt az éjszakában.

– Most már biztonságban van – mondta Thomas Fischer, a vegetáriánus közlegény, miközben megérintette a könyökömet. Remegtem. Hátrálni kezdtem, de ő megragadta a kesztyűs kezemet, és megszorította. – Soha többé nem fogja bántani magát. Megígérem.

Másnap ebédidőben Thomas Fischer és Laurin Maier annyira belemerült a beszélgetésbe, hogy észre sem vették, ahogy odaléptem az asztalukhoz felvenni a rendelésüket.

– Grüß Gott.[12] – A lehető legtermészetesebb hangomon próbáltam meg köszönni. „Csinálj úgy, mintha minden rendben lenne, és akkor úgy is lesz”, ez lett a mantrám.

– Rosa – üdvözölt a postás –, Thomas mesélt a tegnap estéről. Ne félj! Gondoskodunk róla, hogy soha többé ne essen bántódásod.

Thomas Fischer végre rám nézett.

– Fräulein Kusstatscher, ígérem, hogy Schleich soha többé nem fogja zaklatni. – Ahogy elmosolyodott, leolvadt róla a poroszos illemtudás. Rájöttem, hogy még soha nem láttam mosolyogni.