Molnár Ferenc

A HÉT SVÁB

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

ELŐSZÓ

I. fejezet AZ ÉLET FESZÜLTSÉGE

II. fejezet A MAGASZTOS ÉLET ESZMÉNYE ÉS A PESSZIMIZMUS

III. fejezet A TÁRSADALOM HIERARCHIKUS FELFOGÁSA

IV. fejezet A LOVAGI ESZME

V. fejezet A HŐSIESSÉG ÉS A SZERELEM ÁLMA

VI. fejezet LOVAGRENDEK ÉS FOGADALMAK

VII. fejezet LOVAGI ESZMÉK A POLITIKÁBAN ÉS A HÁBORÚBAN

VIII. fejezet STILIZÁLT SZERELEM

IX. fejezet A SZERELEM SZABÁLYAI

X. fejezet AZ IDILLI ÉLETSZEMLÉLET

XI. fejezet A HALÁL VÍZIÓJA

XII. fejezet A KÉPEKBEN KIKRISTÁLYOSODÓ VALLÁSOS GONDOLAT

XIII. fejezet A HITÉLET TÍPUSAI

XIV. fejezet VALLÁSOS ÉRZÉKENYSÉG ÉS VALLÁSOS KÉPZELET

XV. fejezet A SZIMBOLIKUS GONDOLKODÁSMÓD HANYATLÁSA

XVI. fejezet A „REALIZMUS" HATÁSAI

XVII. fejezet TÚL A KÉPZELET HATÁRAIN

XVIII. fejezet A GONDOLKODÁS FORMÁI ÉS A MINDENNAPI ÉLET

XIX. fejezet MŰVÉSZET ÉS ÉLET

XX. fejezet AZ ESZTÉTIKAI ÉRZÉS

XXI. fejezet KÉP ÉS SZÓ

XXII. fejezet SZÓ ÉS KÉP

XXIII. fejezet AZ ÚJ FORMA ELJÖVETELE

JEGYZETEK

UTÓSZÓ

Johan Huizinga

A KÖZÉPKOR ALKONYA

AZ ÉLET, A GONDOLKODÁS ÉS A MŰVÉSZET FORMÁI FRANCIAORSZÁGBAN ÉS NÉMETALFÖLDÖN A XIV. ÉS XV. SZÁZADBAN

HELIKON KIADÓ

FORDÍTOTTA SZERB ANTAL

A FORDÍTÁST A MŰ 1937-ES LONDONI KIADÁSÁVAL EGYBEVETETTE ÉS KIEGÉSZÍTETTE DÁVID GÁBOR

A VILLON-IDÉZETEKET VAS ISTVÁN,

A TÖBBI VERSRÉSZLETET TÓTFALUSI ISTVÁN FORDÍTOTTA

A KÉPEKET URBACH ZSUZSA VÁLOGATTA ÉS LÁTTA EL MAGYARÁZATOKKAL

AZ UTÓSZÓT KLANICZAY GÁBOR,

A JEGYZETEKET VIDRÁNYI KATALIN ÍRTA

ELŐSZÓ

A történetírást mindig sokkal jobban foglalkoztatja a kezdeteknek a kérdése, mint a hanyatlásé és a bukásé. Bármilyen korszakról van is szó, azt szoktuk vizsgálni, hogy mit ígér a következő korszaknak. Hérodotosz óta, sőt már régebbtől fogva, a családok, a nemzetek, a királyságok, a társadalmi formák és az eszmék eredete foglalkoztatja a leginkább az emberi szellemet. A középkori történelemben például oly szorgosan kerestük a modern kultúra gyökereit, hogy már-már úgy látszik: a középkor alig több, mint a reneszánsz előjátéka.

Pedig a történelemben, miként a természetben is, egyenlő súlya van születésnek és halálnak. A civilizáció túlérett formáinak látványa legalább annyi felismerést kínál, mint a friss formák növekedése. És néha rá kell ébrednünk, hogy egy kor, amelyben eddig főként az új eszmék születését kerestük, valójában az elfakulás és hervadás időszaka.

Az olvasó kezében levő könyv a XIV. és XV. század történelmét tárgyalja, s lezáró korszaknak, a középkor végének tekinti e századokat. E felfogás akkor alakult ki a szerzőben, amikor megkísérelte mélyebben megérteni a Van Eyck testvéreknek és kortársaiknak a művészetét, vagyis igyekezett a kor életének teljes összefüggésében látni alkotásaikat, s ily módon kibogozni azok jelentését. Eközben bebizonyosodott számára, hogy a korszak civilizációjának különböző megnyilvánulásaira sokkal jellemzőbb az, ami a múlthoz köti őket, mint a jövő bennük rejlő csírája. Akkor sikerül a legjobban felbecsülnünk a művészek jelentőségét, de a teológusokét, a költőkét, a krónikásokét, a fejedelmekét és államférfiakét is, ha nem az eljövendő kultúra hírnökeinek tekintjük őket, hanem a régi betetőzőinek és lezáróinak.

LEIDEN, 1924. ÁPRILIS

I. fejezet

AZ ÉLET FESZÜLTSÉGE

Amikor a világ vagy fél ezredévvel ifjabb volt, mint ma, az emberi élet kontúrjai sokkal élesebbek voltak. Szenvedés és öröm, balsors és szerencse között nagyobbnak látszott a távolság. Minden élményben ott lüktetett az a feltétlen és végletes feszültség, amellyel a gyermek kedélye felel még ma is az örömre és szenvedésre. Minden eseményt, minden cselekedetet kifejező és ünnepélyes formák vettek körül, a szertartás méltóságával ruházva fel őket. Az élet nagy eseményei, a születés, házasság, halál isteni misztériumként jelentek meg az egyházi szentségek sugárzásában; de még az olyan kevésbé jelentős eseményeket is, mint egy utazás, egy látogatás vagy valami elvégzendő munka, ezerfajta formaság, áldás, szertartás kísért.

A nyomorúságra és testi szenvedésre kevesebb enyhítő balzsam akadt, mint manapság – gyötrőbben és kíméletlenebbül zúdultak az emberre. Betegség és egészség között sokkal élesebb volt a határvonal, a metsző hideg és a tél félhomálya sokkal kézzelfoghatóbb veszedelem. De a rang és gazdagság gyönyöreit is mohóbban élvezték, és ez a mainál jóval élesebb ellentétben állt a panaszos szegénység szenvedéseivel. Ma már alig értjük azt a gyönyörűséget, amelyet egy prémmel szegélyezett díszruha, a vidáman lobogó tűzhely, a puha ágy vagy egy pohár bor szerezhetett.

Ráadásul az élet összes dolgai büszkén vagy kíméletlenül közszemlére voltak téve. A bélpoklosok kereplőiket forgatták, és körmenetben vonultak fel, a koldusok a templomok előtt jajveszékeltek, és torz testüket mutogatták. Minden társadalmi osztályt, minden rendet és rangot, minden mesterséget meg lehetett ismerni a ruháról, amelyet képviselői hordtak. A nagyurak fegyveresek és szolgák kísérete nélkül sohasem mozdultak ki hazulról, félelem és irigység gyűrűzött köröttük. A kivégzések és az igazságszolgáltatás más nyilvános formái, kereskedés, esküvő, temetés, mind énekkel és felvonulásokkal hívta fel magára a figyelmet. A szerelmes hölgyének jelét viselte; a céhek és a különböző testvériségek tagjai szövetségük jelvényét; a szolga és a hűbéres urának színeit és címerét. Város és falu között is mélyebb volt az ellentét. A középkori várost nem szegélyezték kiterjedt elővárosok, gyár- és villanegyedek; falak közé volt zárva, egységes tömeggé kerekedett, amelyet számtalan torony csipkézett. Bármily magasra emelkedtek is a nemesek és kereskedők fennhéjázó palotái, a város jellegét mégis a templomok meredeken ég felé törő kőtömegei határozták meg.

Mint ahogyan a tél és a nyár ellentéte sokkal határozottabb volt, mint a mi életünkben, ugyanilyen éles a különbség fény és sötétség, csend és zaj között. A modern város alig ismeri már a tiszta sötétséget és az igazi csendet, alig érzi a magányos fénysugár vagy egy távoli kiáltás hatását az éjszakában.

Minden dolog éles ellentétekben és hatásos formákban jelent meg, ami feszültséget és szenvedélyes hangulatot kölcsönzött a mindennapi életnek. Ebből következett az az állandó ingadozás a féktelen öröm és az elkeseredés, a kegyetlenség és a bensőséges megindultság között, amely annyira jellemző a kései középkor életére.

Mégis volt egy hang, mely újra és újra túlzengte a tevékeny élet zsivaját, mindent a rend és nyugalom szférájába emelt: a harangok hangja. A hétköznapi életben a harangok a jó szellemek szerepét töltötték be, jól ismert hangjuk egyszer gyászt, máskor örömet hirdetett, veszélyre figyelmeztetett, vagy éppen ájtatosságra intett. Általában név szerint ismerték és szólították őket: a kövér Jacqueline, a Roland-harang. Mindenki jól tudta, hogy mit jelentenek a harangozás különböző módjai. Az emberek a szüntelen harangzúgás ellenére sem váltak érzéketlenné az érc hangjára.

1455-ben a két valenciennes-i polgár híres istenítéletpárviadala alatt szüntelenül zúgott a Chastellain szerint „szörnyűséges hangú" nagyharang. Fülsiketítő lehetett a zaj, amikor Párizs valamennyi templomának és kolostorának harangjai reggeltől estig, sőt egész éjszaka zúgtak, mert békét kötöttek vagy pápát választottak.

A gyakori körmenetek állandó forrásai voltak a kegyes felindulásnak. Nehéz időkben – és ezek bizony elég sűrűn követték egymást – nap nap után, sőt heteken keresztül vonultak fel a processziók. 1412-ben Párizsban mindennapos körmeneteket rendeltek el, hogy diadalra segítsék a királyt, aki kibontotta az oriflammet-ot az armagnacok ellen. Májustól júliusig tartottak ezek a körmenetek, mindig más rendek és testületek vonultak fel, mindig új útvonalon és más-más ereklyékkel. Az Egy párizsi polgár naplója szerint „emberemlékezet óta ezek voltak a legmegindítóbb körmenetek". Volt, aki csak nézte, de sokan be is álltak a sorba, „nagy áhítatukban sűrűn hullott a könnyük, szánalomra méltóan sírtak". Böjttől üres gyomorral, mezítláb vonultak fel a parlament tanácsnokai csakúgy, mint a legszegényebb polgárok; aki csak tehette, égő gyertyát vagy fáklyát vitt kezében, és mindig sok kisgyerek volt közöttük. A Párizs környéki falvakból is sok szegény mezítlábas paraszt csatlakozott hozzájuk, bár szinte egész idő alatt szakadt az eső.

Ezenkívül bővében voltak a fejedelmi bevonulásoknak is, amelyeknek rendezéséhez igénybe vették a művészet és a pompa minden rendelkezésükre álló eszközét. De leggyakoribbak a szinte szünet nélkül folyó kivégzések voltak. A vérpadról áradó kegyetlen és nyers megindultság fontos eleme volt a nép szellemi táplálékának – látványosság, teli erkölcsi tanulsággal. A szörnyű bűnök megtorlására a törvény félelmetes büntetéseket eszelt ki. Brüsszelben egy fiatal gyújtogatót és gyilkost égő rőzséből és szalmából rakott kör közepére állítottak, és egy gyűrűben végződő lánccal kötötték ki. A gyilkos megindító szavakat intézett a néphez, úgyhogy „annyira meglágyította az emberek szívét, hogy mindenki könnyekben tört ki, és úgy dicsérték a halálát, mint a legszebbet, amelyet valaha is láttak". Párizsban a burgundi rémuralom idején, 1411-ben Messire Mansart du Bois, az áldozatok egyike nemcsak örömest megbocsát a hóhérnak, amikor az a kor szokása szerint erre kéri, hanem azt kívánja tőle, hogy ölelje is meg. „Nagy tömeg álldogált ott, és szinte mindenki forró könnyeket sírt."

Gyakran megtörtént, hogy nagyurak kerültek a vérpadra, ilyenkor a köznép nagy gyönyörűséggel szemlélhette a szigorú igazságosztást, és a földi nagyság mulandósága is nyilvánvalóbb volt, mint akárhány festmény vagy prédikáció nyomán. A hatóságok gondoskodtak róla, hogy a mély benyomást keltő színjátékból semmi se hiányozzék: a halálba indulókat magas állásuknak megfelelő díszes ruhában vezették a vérpadig. Jean de Montaigu, királyi főszertartásmester, Félelemnélküli János áldozata, magas szekéren ül, előtte két kürtös lovagol. Hivatali díszruháját viseli, föveget, félig fehér, félig piros kabátot és nadrágot, aranysarkantyút; így aranysarkantyúsan függött a lefejezett holttest az akasztófán. Maitre Oudart de Bussy visszautasította a felajánlott parlamenti helyet, fejét XI. Lajos külön parancsára kihantolták, és skarlátvörös prémes süvegben, „parlamenti tanácsnok módjára" közszemlére tették Hesdin piacán – magyarázó versezettel ellátva.

A körmeneteknél és kivégzéseknél ritkábbak voltak a vándor prédikátorok beszédei, akik igehirdetésükkel fel akarták rázni a népet. A mai, újságolvasó ember el sem tudja képzelni, hogy a szellemi táplálékot nélkülöző, tudatlan lélekre milyen lenyűgöző hatással volt a kimondott szó. Egy Richard nevű ferences barát 1429-ben tíz napon keresztül prédikált Párizsban. Reggel öttől délelőtt tíz vagy tizenegy óráig beszélt egyfolytában, rendszerint az Aprószentek temetőjében. Amikor a tizedik prédikáció után bejelentette, hogy most beszélt utoljára, mert nem kapott engedélyt a további igehirdetésre, „az előkelők és a szegények olyan keservesen és szívből zokogtak, mintha legjobb barátjukat temették volna – maga a prédikátor sem állta meg sírás nélkül". Amikor azt hitték, hogy vasárnap még egyszer prédikál Saint-Denis-ben, a nép már szombat este odasereglett, szabadban töltötte az éjszakát, hogy jó helyet biztosítson magának.

A párizsi városatyák Antoine Fradin ferences barátnak is megtiltják a prédikálást, mert kikelt a rossz kormányzat ellen; a ferencesek kolostorában éjjel-nappal vigyáztak rá, hamuval és kövekkel felfegyverkezett asszonyok álltak őrt az épület körül. Bárhova érkezik a híres dominikánus prédikátor, Ferrer Vince, a nép, a városi tanács, a papság, de még a püspökök és prelátusok is kivonulnak elé, hogy dicsőítő énekkel üdvözöljék. Útjain egyre több híve kíséri, akik minden este szent énekeket énekelve és testüket korbácsolva járják végig a várost. Kísérőinek ellátásáról és elszállásolásáról kinevezett szállásmesterek gondoskodnak. Számos különböző rendbeli pap csatlakozik hozzá, akik a misézésnél és gyóntatásnál segédkeznek neki. Közjegyzők is vannak kíséretében, hogy a szent prédikátor által hozott békeítéleteket azonnal jegyzőkönyvbe vegyék. Szószékét korláttal kell megvédeni a tolongó tömegtől, mert mindenáron meg akarják csókolni a kezét vagy ruhája szegélyét. Prédikációja alatt minden munka szünetel. Ritkán fordult elő, hogy szavaival könnyekre ne indította volna hallgatóságát. Ha az utolsó ítéletről, a pokolról vagy az Úr kínszenvedéséről beszélt, hallgatóival együtt oly nagy sírásba tört ki, hogy míg a zokogás le nem csillapodott, abba kellett hagynia a prédikációt. Gonosztevők vetették magukat lába elé, és mindenki előtt megvallották nagy bűneiket. Egy nap éppen prédikált, amikor kivégzésre vezettek két halálraítéltet – egy férfit és egy nőt. Megkérte, hogy várjanak a kivégzéssel, a szószék alá állíttatta őket, és prédikációját folytatva bűneikről kezdett beszélni. Prédikációja után a halálraítéltek helyén csak néhány csontot találtak: a nép meg volt győződve róla, hogy a szent szavai elemésztették a bűnösöket, de egyszersmind megmentették őket az örök élet számára.

Amikor Olivier Maillard böjti prédikációkat tartott Orléans-ban, hallgatói még a teret övező házak tetőire is felmásztak, annyi kárt okozva, hogy a tetőfedő utóbb hatvannégy napi munkát számított fel a javításokért.

A fényűzést és kicsapongó életet ostorozó beszédek olyan heves indulatot keltettek a tömegben, hogy az tettekben is kifejeződött. A luxustárgyak és játékok elégetése mind Franciaországban, mind Itáliában már jóval azelőtt elterjedt szokás volt, hogy Savonarola Firenzében – a művészet jóvátehetetlen kárára – máglyára vetette a hívságokat. Egy-egy híres barát prédikációinak felhívására az asszonyok és a férfiak siettek összehordani a kártyákat, játékkockákat, mindenféle díszt és cicomát, hogy ünnepélyesen elégessék e tárgyakat. A hiúság bűnének megtagadása ily módon a nyilvános szertartás kötött és ünnepélyes formáját öltötte, a kor általános törekvésének megfelelően, hogy minden téren stílust teremtsen magának.

Csak úgy érthetjük meg, hogy milyen túlfeszített és színes volt az élet akkoriban, ha beleéljük magunkat ebbe az általános érzelmi fogékonyságba, amely mindig készen állt a könnyhullatásra és lelki átalakulásra.

Nemzeti gyász idején úgy viselkedtek, mintha csakugyan elemi csapás érte volna őket. VII. Károly temetésén a nép szinte dermedten áll a gyászmenetben lépkedő udvari méltóságok láttán, akik „szánalmat keltő feketébe öltöztek, az uruk halála miatt viselt gyász és fájdalom láttán az egész város nagy sírásba és jajveszékelésbe tört ki". Különösen a fekete bársonnyal letakart paripákon léptető hat királyi apród látványa volt megindító. Azt mesélték, hogy egyikük négy napja nem evett és nem ivott semmit. „Csak Isten a megmondhatója, milyen fájdalmas és megindító volt a gyász, amit uruk miatt öltöttek magukra."

Kiadósan sírtak a politikai jellegű ünnepségeken is. A francia király egyik követe Jó Fülöphöz intézett beszéde közben többször elsírja magát. Az angol és francia király ardres-i találkozóján, a dauphin brüsszeli bevonulásakor, vagy amikor Jehan de Coimbre elbúcsúzik a burgundi udvartól, mindenki hangosan zokog. Chastellain írja, hogy a dauphinre, a későbbi XII. Lajosra brabanti önkéntes száműzetése idején gyakran zokogási rohamok törtek.

Kétségtelen, hogy a krónikások leírásaiban van némi túlzás. Jean Germain, Chalons püspöke azt írja az 1435-ben Arrasban összeülő béketárgyalásról, hogy a jelenlevők a követek beszédei hallatán megindultságukban földre rogytak, sóhajtoztak és zokogtak. Bizonyos, hogy mindez nem így történt, de a püspök úgy vélte, hogy voltaképpen így kellett volna történnie, és a nyilvánvaló túlzásokban az igazság magját lehet felismerni. Miként a XVIII. század szentimentális lelkei, szép és magasztos dolognak tartották a könnyeket. Még ma is megesik, hogy egy nyilvános felvonulás közömbös nézője hirtelen sírva fakad, maga sem tudja, miért. Ezt a kort pedig a pompa és nagyság vallásos tisztelete hatotta át, így egészen természetes ez a nagy sírhatnék.

A középkorban sokkal hajlamosabbak voltak szélsőséges érzelmekre, mint manapság. Erre világít rá az alábbi egyszerű példa. A sakknál békésebb játékot nehéz elképzelni. Mégis, a néhány századdal korábbi chanson de geste-ekhez hasonlóan, Olivier de la Marche arról beszél, hogy sakkozás közben gyakran veszekedtek: „Ilyenkor a legbölcsebb ember is türelmét veszti."

A középkorral foglalkozó történettudósok elsősorban a hivatalos okmányokra támaszkodnak, amelyek az erőszakoskodás és a kapzsiság kivételével nem sokat árulnak el a szenvedélyekről. A kutatók ezért könnyen abba a hibába esnek, hogy elfelejtik, mi a különbség a késő középkori és a mai élet alaphangulata között. Az okiratok nem érzékeltetik a középkori élet lüktető pátoszát, a krónikások viszont, bármilyen felületesek is a tények dolgában, újra és újra felidézik azt.

Az élet sok vonatkozásban még a mese köntösét viselte, vagy legalábbis a kortársaknak így jelent meg. Az udvari krónikások tanult férfiak, elég közelről ismerték fejedelmeiket, s mégis mint archaikus, szent méltósággal teli alakokat ábrázolják őket. Meggyőzően bizonyítja ezt a következő, Chastellain művéből származó történet. Charolais fiatal grófja, a későbbi Merész Károly, Sluysból jövet a hollandiai Gorcumba érkezett, ahol megtudta, hogy hercegi atyja minden javadalmától megfosztotta. Erre egész udvartartását, a legutolsó kuktát is maga elé hívatja, megindító beszédben adja hírül balsorsát, ugyanakkor mély tisztelettel beszél rossz tanácsadóktól körülvett apjáról, és kísérete sorsán aggódik. Kéri, hogy a tehetősebbek maradjanak vele, míg sorsa jobbra fordul, a szegények menjenek el szabadon, és jöjjenek vissza, ha hallják, hogy sorsa szerencsésen megváltozott; akkor mindnyájan régi helyükre térhetnek vissza, és elnyerik türelmük jutalmát.

„Erre könnyezni kezdtek, és egy emberként ezt kiáltották: Urunk, mindnyájan veled élünk, veled halunk!" Károly mély megindultsággal fogadja ezt a hűségnyilatkozatot: „Akkor hát éljetek és szenvedjetek velem együtt, és én inkább szenvedni fogok értetek, mintsem hogy nélkülözzetek." A nemes urak elébe járulnak, és mindenüket felajánlják, „azt mondja az egyik: nekem van ezrem, a másik: nekem tízezrem, ilyen meg olyan javaim vannak, melyeket rendelkezésedre bocsáthatok, és bármi történjék is veled, osztom sorsodat". Így aztán továbbra is minden ment a maga útján, és egyetlen tyúkkal sem került kevesebb a konyhára.

Persze ez többé-kevésbé kiszínezett történet. De számunkra az az érdekes benne, hogy Chastellain a fejedelmet és udvartartását a népballadák epikus köntösében látja. S ha egy íróember is így érzi, milyen nagyszerűnek látszhatott a csaknem mágikus ragyogással kérkedő királyi élet a tanulatlanok naiv képzeletében!

Bár a közigazgatás szervezete valójában már igen bonyolult formákat öltött, a nép a politikát még mindig pontosan körülírt és egyszerű típusokban látja. A kor a népdal, a lovagregény és az Ótestamentum politikai elképzelései között él. A királyok jellemzését néhány őstípusra vezetik vissza, többé-kevésbé mindegyik valamely irodalmi motívumnak felel meg. Van nemes és igazságos fejedelem; fejedelem, akit rászedtek gonosz tanácsadói; fejedelem, aki megbosszulja a háza becsületén esett sérelmet; végül fejedelem, akit hívei hűségesen támogatnak balsorsában. A nép szemében a politikai kérdések kalandos történetekké egyszerűsödnek. Jó Fülöp tudta, milyen nyelven ért a nép. Meg akarta győzni a hollandokat és a frízeket, hogy az utrechti püspökség megszerzése egyáltalán nem okoz gondot neki, ezért 1456-ban a hágai ünnepségeken egy harmincezer ezüstmárka értékű gyönyörű étkészletet mutatott be. Mindenki eljöhetett, hogy saját szemével lássa a kincseket. Egyebek között kétszázezer aranyoroszlán-tallért is hozott magával Lille-ből, két nagy ládában; bárki megpróbálhatta felemelni. Így lett az állam fizetőképességének demonstrálása egyszersmind vásári szórakozás.

A fejedelmek életében egy-egy fantasztikus elem olykor az Ezeregyéjszaka kalifáira emlékeztet. VI. Károly álruhát ölt, és barátjával egyazon lóra ül, úgy nézi végig saját menyasszonyának bevonulását, miközben a nagy tolongásban a rendőrök megverik. Jó Fülöpnek az orvosok parancsára kopaszra kell nyíratnia a fejét, ezért elrendeli, hogy minden nemes kövesse példáját, és Peter von Hagenbachot bízza meg, hogy nyírasson meg mindenkit, aki makacskodik. A hercegek hideg, számító vállalkozásaik közepette egy-egy indulattal, szeszéllyel életüket és politikájukat is veszélybe sodorják. III. Edward a maga és a walesi herceg életét is kockára teszi, hogy a kalózkodás megtorlására fogságba ejtsen néhány spanyol kereskedőt. Jó Fülöp egy puszta szeszély kedvéért félbeszakítja igen fontos politikai tárgyalásait, és veszedelmes útra indul Rotterdamból. Sluysba. Máskor összevész fiával, elvakult haragjában éjszaka egyedül hagyja el Brüsszelt, és az erdőben eltéved. Amikor hazakeveredik, Philippe Pot lovagra hárul az a kényes feladat, hogy megbékítse. A lovag meg is találja a helyes hangot: „Jó napot, felséges uram, jó napot; miről is van most szó? Arthur király szerepét játssza-e felséged, avagy Lancelot lovagét?"

A XV. századi fejedelmek politikai ügyekben gyakran kérték ki egzaltált prédikátorok és híres vizionálók tanácsait; e szokás folytán vallásos feszültség hatotta át az államügyeket, ami bármikor a legváratlanabb döntésekben nyilvánulhatott meg.

A XIV. század vége felé és a XV. század elején Európa királyságainak politikai életében annyi a vadság és tragikus konfliktus, hogy a nép kénytelen volt azt hinni: csupa véres és romantikus dolog történik. Angliában II. Richárdot letaszították trónjáról, majd titokban eltették láb alól, míg csaknem ugyanakkor sógorát, a kereszténység legfőbb uralkodóját, Vencel római királyt a választófejedelmek megfosztották trónjától; Franciaországban egy őrült került a trónra, valamivel később, 1407-ben Orléans-i Lajost kegyetlenül meggyilkolták, s a gyilkosság nyomán fellángoló nyílt pártharcok egészen addig tartottak, amíg 1419-ben bosszúból Félelemnélküli Jánost ölték meg Montereau-ban.

Ez a két gyilkosság és a rákövetkező vég nélküli ellenségeskedés egy teljes évszázadon keresztül a gyűlölködés komor színét festette a francia történelemre. A kor szemében minden Franciaországot ért csapás oka a burgundi és orléans-i házak harca, egyetlen drámai motívuma a fejedelmi bosszú.

Ez a szellem még nem ismer más történelmi okokat, csak a személyes, szenvedélyekből fakadó indítékokat.

Ráadásul a törökök egyre fenyegetőbben nyomulnak előre, és még friss az 1396-os nikápolyi katasztrófa emléke, amikor a vakmerő kísérlet, hogy megmentsék a kereszténységet, a francia lovagság teljes lemészárlásával végződött. Végül nyugaton már negyedszázada tart a nagy egyházszakadás, a skizma, amely minden országot és közösséget megoszt, megingat az egyház szilárdságába vetett minden hitet. Ketten, sőt rövidesen hárman is civakodnak a pápai méltóságért. A nép holdkóros pápának nevezte Lunai Pétert, a makacs aragóniait, aki XIII. Benedek néven Avignonban pápáskodott. Vajon egy ilyen név hallatán mit gondolhatott az egyszerű ember?

Nem egy trónfosztott király bolyongott a fejedelmi udvarok között, kevés pénzzel, de tervekben gazdagon, s dicsfényt szőtt köréjük a csodálatos Kelet, ahonnan érkeztek: Örményország, Ciprus, Konstantinápoly; jól példázták, miért látja Fortuna kerekét mindenki úgy, hogy koronás királyok buknak le róla. Nem csoda, hogy Párizs népe elhitte a cigányok meséjét, akik 1427-ben jelentek meg: „egy herceg, egy gróf és tíz lovag", míg a többiek – lehettek vagy százhúszan – nem jöhettek be a városba. Azt állították, hogy Egyiptomból érkeztek; a pápa a keresztény hit elhagyásáért vezeklésül azt rótta ki rájuk, hogy hét esztendeig bolyongjanak mindenfelé, ezalatt soha ágyban ne aludjanak. Ezerkétszázan indultak el, de királyuk, királynéjuk és még sokan mások meghaltak útközben; enyhítésül a pápa megparancsolta, hogy minden püspök és apát tíz tours-i fontot adjon nekik. A párizsiak nagy csoportokban sereglettek köréjük, bámulták őket, jósoltattak a cigányasszonyokkal, akik „valami varázslattal vagy másként" megszabadították őket a pénztárcájuktól.

A királyi szerencse forgandósága leginkább René királyban testesül meg. Magyarország, Szicília és Jeruzsálem trónjára tört, de nem aratott mást, csak állandó vereségeket, veszedelmes szökésekkel tarkított fogságokat. A művészeteket kedvelő, királyi költő Anjouban és Provence-ban elterülő birtokaival vigasztalódott. A pásztorjátékok élvezetéből keserű sorsa se gyógyította ki. Szinte valamennyi gyermeke előtte halt meg, és egyetlen megmaradt leányának sorsa még az övénél is nyomasztóbb. A szellemes, nagyra törő és szenvedélyes Anjou Margit tizenhat éves korában férjhez ment a gyengeelméjű és bigott VI. Henrik angol királyhoz; gyűlölködés és vádaskodás poklában élt az angol udvarban sok-sok éven át, majd amikor a Yorkok és Lancasterek közti viszály polgárháborúvá fajult, elvesztette koronáját. Sok veszély és szenvedés után a burgundi udvarban talált menedéket, és elmesélte Chastellainnek kalandos történetét: hogyan kellett magát és fiát egy útonálló irgalmára bíznia; s hogy egyszer mise közben kénytelen volt egy skót íjásztól kérni egy pennyt, hogy adakozhasson – „az vonakodva és kedvetlenül kivett erszényéből egy skót garast, és átnyújtotta neki". A derék krónikást annyira meghatotta ez a sok szenvedés, hogy neki ajánlotta Boccaccio temploma (Temple de Bocace) című művét, „holmi kis traktátust a szerencséről, hivatkozva annak csalóka és állhatatlan természetére". Nem sejthette, hogy a szerencsétlen királynőre még kegyetlenebb csapások várnak. 1471-ben a tewkesburyi csatában végleg leáldozott a Lancasterek napja. Egyetlen fia eltűnt, valószínűleg az ütközet után meggyilkolták. Férjét titokban ölték meg, őt magát a Towerbe vetették, végül IV. Edward kiadta XI. Lajosnak, aki szabadulásáért cserébe azt követelte Margittól, hogy mondjon le atyai örökségéről.

A fejedelmek sorsát valóban kalandos és szenvedélyes élet légköre borította, nemcsak a nép képzelete ruházta fel ilyen színekkel.

Ha a mai olvasó okiratok alapján tanulmányozza a középkor történetét, sohasem érti meg a középkori kedély féktelen lobbanékonyságát. Bár a hivatalos iratok a legmegbízhatóbb források, a pusztán belőlük alkotott képből kimarad egy fontos mozzanat: az a hatalmas szenvedély, amely a fejedelmeket és a népet egyaránt áthatotta. Kétségtelen, hogy a szenvedély a mai politikából sem hiányzik, de a társadalmi élet bonyolult rendszere megfékezi és kordában tartja. Öt évszázaddal ezelőtt azonban gyakran és erőszakosan betört a napi politikába, felrúgva a racionális kereteket. A fejedelmekben ezek a szélsőséges érzelmek büszkeséggel és hatalmi öntudattal párosulnak, s így kétszeres erővel hatnak. Chastellain szerint nem meglepő, hogy a fejedelmek olyan gyakran harcolnak egymás ellen, „hiszen ők is emberek, ügyeik viszont fontosak és kockázatosak, természetükön pedig eluralkodnak a szenvedélyek, mint aminő a gyűlölködés és irigység, uralkodói büszkeségük folytán ezek szüntelenül ott lakoznak szívükben".

Ha valaki a burgundi uralkodóház történetét akarná megírni, mindig a bosszú szellemét kellene vezéreszme gyanánt elénk tárnia. Természetesen ma senki sem próbálná a Valois-ház orléans-i és burgundi házának családi ellenségeskedésére visszavezetni azt az érdek- és hatalmi ellentétet, amelyből Franciaország és a Habsburgok évszázados küzdelme kinőtt. A nagy konfliktus kialakulásához mindenféle általános – politikai, gazdasági, etnikai – okok járultak hozzá. De ne feledjük, hogy a kortársak szemében, sőt még később is, a bosszúszomj volt a konfliktus oka és legfőbb motívuma. Számukra Jó Fülöp elsősorban a bosszúálló, „aki a János herceg személyét ért gyalázatot megbosszulandó, tizenhat esztendőn keresztül szüntelenül háborúskodott". Szent kötelességének tekintette, hogy „kegyetlen és gyilkos szenvedéllyel bosszút álljon a halottért, már amennyire Isten ezt megengedi neki; testét-lelkét és országát kockára teszi, mert Istennek inkább tetsző és üdvösebb dolognak tartja, hogy a bosszút véghez vigye, mintsem hogy elálljon tőle".

Olvassuk el a kiengesztelés számtalan módozatát, amelyet az 1435-ös arrasi szerződés követelt – kolostorokat, templomokat, kápolnákat kellett alapítani, kereszteket állítani, miséket tartani –, és megértjük, milyen fontosnak tartották a bosszút s a becsületet ért sérelem megtorlását. Nemcsak a burgundiak gondolkodtak így; Aeneas Sylvius, a század legfelvilágosultabb embere egyik levelében Fülöpöt úgy magasztalja, mint a kor legkitűnőbb fejedelmét, mert olyan sokat tesz azért, hogy atyját megbosszulja.

La Marche szerint a becsület és bosszú kötelessége a herceg alattvalói számára is a politika sarkköve. A herceg összes hűbérese, írja, vele együtt esküdött bosszút. Nehéz ezt elhinni, ha Flandria és Anglia kereskedelmi kapcsolataira gondolunk; úgy tetszik, ezek fontosabb tényezők, mint a hercegi család becsülete. De ha magának a kornak az érzéseit akarjuk megérteni, a bevallott és tudatos politikai eszméket kell kutatnunk. Kétségtelen, hogy az egyszerű nép legfeljebb a gyűlölet és bosszú primitív motívumait értette meg. Az uralkodóhoz való ragaszkodás még érzelmi jellegű, alapja az eredendő és feltétlen hűség és testületi érzés. Párthűség ez még, nem államhűség. A középkor utolsó három százada a nagy pártharcok kora. A XIII. századtól kezdve csaknem minden országban makacs pártviszályok ütik fel a fejüket, előbb Itáliában, majd Franciaországban, Németalföldön, Németországban és Angliában. Lehet, hogy a viszályoknak olykor gazdasági okaik voltak, de az ilyen okok kibogozását célzó kísérletek gyakran meglehetősen önkényes konstrukciókra vezetnek. A gazdasági okok feltárásának óhaja szinte rögeszménkké vált, s emiatt néha megfeledkezünk a tények sokkal egyszerűbb, lélektani magyarázatáról.

A feudális korszakban a családok közötti magánháborúk kivehető oka csupán a rangban való vetélkedés, a másik javai iránti irigység. A családi büszkeség, a bosszúvágy, a hűség az elsődleges, közvetlen hajtóerő.

Nincs rá okunk, hogy más gazdasági indítékról beszéljünk, mint egyszerűen a másik ember javai iránt érzett irigységről. Amikor az államhatalom megerősödik és kiterjed, az egymástól független viszályok összefonódnak, csoportokba rendeződnek; nagy pártok alakulnak ki, mondhatni, polarizálódnak; e pártok tagjai maguk csupán a hagyományokban, a becsületben és hűségben látják szövetségük vagy szembenállásuk okát. Gazdasági ellentéteik gyakran csak következményei az uralkodójukhoz fűződő kapcsolatnak.

A középkori történelemben számos példa mutatja, milyen spontán és heves érzelem a fejedelmekhez való ragaszkodás. 1462-ben egy éjszaka követ érkezik Abbeville-be azzal a hírrel, hogy a burgundi herceg súlyos beteg. A herceg fia arra kéri a derék városokat, hogy imádkozzanak érte. A városatyák azonnal megkondíttatják a Szent Wulfran-templom harangjait, az egész nép felkel és a templomba tódul, ahol egész éjszaka térdelve vagy földre borulva imádkoznak „nagy és csodálatos áhítattal"; közben szüntelenül zúgnak a harangok.

Azt hinnők, hogy az egyházszakadás, nem lévén dogmatikai alapja, aligha korbácsolt fel bármiféle vallásos szenvedélyt az Avignontól és Rómától távol eső országokban, ahol a két pápát csupán névről ismerték. Valójában mégis olyan fanatikus gyűlölködéssé fajult, amilyen igazhitűek és hitetlenek között szokott támadni. Amikor Brugge az avignoni pápa fennhatósága alá tartozónak nyilvánítja magát, sokan otthagyják házukat, mesterségüket vagy egyházi javadalmaikat, hogy pártjuk nézeteinek megfelelően valamilyen római fennhatóság alá tartozó városban, Utrechtben, Liege-ben vagy máshol éljenek. 1382-ben kibontották az oriflamme-ot amelyet csak szent harcokban szabad használni, a flamandok ellen, minthogy ezek Rómához húznak, tehát hitetlenek. Pierre Salmon francia politikai ügyvivő húsvét táján Utrechtbe érkezik, ahol nem talál papot, aki meggyóntatná, „mert azt mondják, szakadár vagyok, és Benedekben hiszek, az ellenpápában".

A pártérzés és hűség érzelmeit tovább hevítette a különbség külső jeleiből, az öltözékekből, jelvényekből, színekből, jelszavakból áradó hatalmas szuggesztív hatás. A burgundiak és az armagnacok háborúskodásának első éveiben a jelvények veszedelmes gyorsasággal váltakoztak Párizsban: bíborszínű csuklya Szent András-kereszttel; fehér, majd ibolyaszínű csuklya. Még a papok, asszonyok és gyermekek is viseltek megkülönböztető jeleket. A szentek képeit is teleaggatták velük; azt beszélték, voltak papok, akik mise közben és keresztelésnél nem a szokásos módon, hanem Szent András-kereszt formájában vetettek keresztet.

Mindenki vak szenvedéllyel követte urát vagy pártját; ebben végső soron a középkorra jellemző hajthatatlan jogérzék fejeződött ki. A kor embere megingathatatlanul hitte, hogy az igazság határozott és egyértelmű. Az igazság azt kívánja, hogy minden bűnt, mindenütt és a végsőkig megtoroljanak. A jóvátétel és a büntetés szélsőséges legyen, öltse bosszú jellegét. Ebben a felfokozott igazságvágyban a primitív, alapjában pogány barbarizmus keveredik a társadalom keresztény felfogásával. Az egyház szelídséget és megbocsátást hirdetett, így igyekezett enyhíteni a jogi szokásokat. Másrészt még jobban kiélezte a jogérzéket, mert a primitív bosszúvágyat a bűn iránti gyűlölettel tetézte. A feszült, szenvedélytől izzó lélek pedig nagyon is gyakran érezte úgy: a bűn az, amit ellenségem tesz. A fanatizmus is a bosszú barbár eszméjét erősítette. Az állandó bizonytalanság kívánatossá tette, hogy az államhatalom végsőkig szigorú legyen; azt tartották, hogy a bűn a rendet, a társadalmat veszélyezteti, és egyúttal támadás Isten fensége ellen. Így hát természetes, hogy a késői középkor az igazságszolgáltatás kegyetlenkedéseinek virágkora. Egy pillanatig sem kételkednek benne, hogy a gonosztevő megérdemli büntetését. A nép igazságérzéke a legkegyetlenebb büntetést is szentesíti. A hatóságok rendszeresen szigorú igazságszolgáltatási hadjáratokat szerveztek, hol az útonállók, hol a boszorkányok vagy a szodomiták ellen.

A késői középkor igazságszolgáltatási kegyetlensége nem valami beteges eltévelyedés, inkább az állatias, buta öröm tűnik föl benne: a nép az egészet vásári mulatságnak tartotta. Mons város lakói drága pénzen megvásároltak egy rablót, egyedül a szórakoztató felnégyelés kedvéért, „ami jobban tetszett a népnek, mintha egy újabb szent támadt volna fel halottaiból". Miksa római király bruggei fogsága idején, 1488-ban, a nép nem tud betelni azzal a látvánnyal, hogy a vásártéren, magas emelvényen megkínozzák az árulással vádolt városi tanácsosokat; hiába könyörögnek a szerencsétlenek, újra meg újra elhalasztják a kivégzést, hogy a nép minél többször végigélvezhesse gyötrelmeiket.

Angliában és Franciaországban az volt a szokás, hogy a halálraítéltektől megtagadták a gyónást és az utolsó kenetet. A szenvedéseket és a halálfélelmet még az örök kárhozat bizonyosságával is növelni akarták. Hiába rendelte el 1311-ben a vienne-i zsinat, hogy legalább a bűnbánat szentségében részesítsék őket. A XIV. század vége felé még mindig megvolt ez a szokás. Maga V. Károly, bármilyen mérsékelt volt is, kijelentette, hogy az ő életében nem lesz változás. Pierre d'Orgemont kancellár, akinek „kemény koponyáját" Philippe de Méziéres szerint fáradságosabb munka megfordítani, mint egy malomkövet, nem hallgatta meg az utóbbi humánus tiltakozását. Az 1397. február 12-i királyi ediktum csak akkor rendelte el, hogy a halálraítéltek ezentúl gyónhassanak, amikor Gerson is csatlakozott Méziéres-hez. Pierre de Craonnak – ő is sokat fáradozott az ügy érdekében – arra is gondja volt, hogy kőkeresztet emeljenek ott, ahol a minoriták lelki vigaszt nyújthattak a halálra ítélt bűnösöknek. De a barbár szokás még ezután sem tűnt el. 1500-ban Etienne Ponchier párizsi püspök kénytelen megújítani az 1311-es rendeletet.

1427-ben Párizsban akasztófára ítélnek egy rabló nemesembert, kivégzése előtt megjelenik a régens főkincstárnoka, és kitölti rajta gyűlöletét: hiába könyörög a nyomorult, nem engedi gyónni, szitkozódva kapaszkodik fel utána a létrán, agyba-főbe veri egy bottal, még a hóhért is elpáholja, mert az arra inti a szerencsétlent, hogy gondoljon lelke üdvösségére. A bakó idegességében elügyetlenkedi dolgát, a kötél elszakad, a nyomorult bűnös földre zuhan, lába és több bordája eltörik, és ilyen állapotban még egyszer fel kellett másznia a létrán.

A középkor egyáltalán nem ismeri azokat a gondolatokat, amelyek azóta félénkké és ingadozóvá tették igazságérzetünket: a kételyt, hogy a bűnöző beszámítható-e; azt a meggyőződést, hogy bizonyos mértékig a társadalom is vétkes az egyes emberek bűnében; azt az óhajt, hogy a bűnöst inkább javítsuk meg, mint hogy szenvedéseket okozzunk neki; sőt még a bírói tévedésektől való félelmet sem. Vagy talán inkább ezek a gondolatok nyilatkoztak meg, öntudatlan módon, a szánalom és a megbocsátás rendkívül heves és közvetlen érzésében, mely újra és újra felváltotta a kegyetlen szigort. A habozva hozott, enyhe ítéletek helyett a középkor csak két végletet ismert: a kegyetlen büntetés teljes betöltését vagy pedig a teljes megkegyelmezést. Ha az elítélt bűnösnek megkegyelmeznek, nemigen kérdezik, hogy van-e valami különös ok, amely miatt irgalmat érdemel; a kegyelem ingyenes, akárcsak Istené. De a megbocsátást nem mindig a puszta irgalom indokolta. A XV. század fejedelmei bármiféle gonosztevőnek aránylag könnyen adtak „szabadító levelet", és a kortársak természetesnek tartják, hogy ezt a tekintélyes rokonság közbenjárása szerzi meg. Mindazonáltal az ilyen szabadító levelek java része a nép egyszerű gyermekeit segítette.

A kegyetlenség és irgalom ellentéte minden középkori szokásra rányomja bélyegét. Irgalmatlan keménység, kegyetlen gúny a szegényekkel és elesettekkel szemben az egyik oldalon, másrészt határtalan megindultság és szánalom, mely a testvériség érzéséből fakad, hasonlóan ahhoz, ahogy ezt a modern orosz irodalom ábrázolja. Pierre de Fenin, a krónikás, egy rablóbanda kiirtásáról szóló tudósítását önkéntelenül is így fejezi be: „mindenki harsányan nevetett, mert a rablók mind szegény emberek voltak." 1425-ben Párizsban bajvívást rendeznek négy, karóval felfegyverkezett vak koldus között, akik egymást sebzik meg, miközben megpróbálják leszúrni a harc díját, egy malacot. A párbaj előtti este végigvezetik őket a városon, „teljes fegyverzetben, legelöl egy dobos, utána zászló, rajta egy malac képe".

A XV. században rendkívül mulattatónak találták a törpe nőket, ahogyan a spanyol udvarban még abban az időben is, amikor Velázquez festette meg végtelenül szomorú arcukat.

Jó Fülöp szőke törpéjét, Madame d'Ort messze földön ismerték. Egy udvari ünnepségen egy Hans nevű akrobatával kellett birkóznia. 1486-ban, Merész Károly esküvőjén Madame de Beaugrant, a burgundi királykisasszony törpéje, pásztorlánykának öltözve lónál is nagyobb arany oroszlánon lovagol; ajándékba adják a hercegnőnek, és az asztal közepére ültetik. Ami a szerencsétlen törpék sorsát illeti, a pénztárkönyvek minden érzelgős panasznál beszédesebbek.

Kiderül, hogy valamelyik herceg az udvarába hozatott egy törpe leányt, akit szülei olykor meglátogattak, és ilyenkor szép borravalót kaptak. „A bolond Belon atyjának, aki lányához látogatóba jött… 27 s. 6 d." A szegény öreg talán még örült is, megrészegült a gondolattól, hogy lánya udvari szolgálatban áll. Ugyanabban az esztendőben Bloisban egy lakatos két vasból készült nyakörvet szállított, „az egyiket egy Belon nevű bolond törpe leány nyakára, a másikat a hercegnő őkegyelmessége majma részére”…

És mégis, e századok keményszívűségében annyi a naivitás, hogy szinte el sem lehet ítélni őket. Amikor 1418-ban javában tartott az armagnacok lemészárlása, Párizs népe a Saint Eustache-templomban megalapította a Szent András Testvériséget; a szövetség minden tagja, papok és polgárok, vörös rózsából font koszorút hordanak, úgyhogy a templom olyan illatos a sok virágtól, „mintha rózsavízzel mosták volna fel ”. 1461-ben Arrasban szinte járványszerűen dühöngenek a boszorkányperek; amikor az ítéleteket utólag megsemmisítik, a polgárság vidám játékokkal és színjátékok előadásában versengve ünnepel, a díjak között van arany liliom, egy pár kappan stb.; úgy látszik, a megkínzott és kivégzett áldozatok senkinek se jutottak eszébe.

Olyan tarka és heves volt az élet, hogy a vér és a rózsák szagát egy lélegzetvételre szívta be. Pokoli szorongás és naiv öröm, könyörtelenség és megindultság, a világi örömök teljes tagadása és a földi élvezetek szinte tébolyult hajhászása, gyűlölet és jóság között imbolygott a kor embere, egyik szélsőségtől a másikig.

A középkor leáldoztával soha többé nem látták olyan szemtelenül kihívónak a gőg, harag és kapzsiság főbűneit, mint az előző századok emberei. A burgundi ház egész története az elbizakodottság és heroikus gőg hőskölteménye, Merész Fülöp becsvágyától és vakmerőségétől kezdve Félelemnélküli János gyűlöletén és féltékenységén, Jó Fülöp bosszúvágyán és hatalma tébolyult fitogtatásán keresztül egészen a vakmerő és makacs Merész Károlyig.

A középkor tanításai szerint minden rossz forrása a kevélység vagy a kapzsiság bűne. Mindkét felfogást az írás támogatta: A superbia initium sumpsit omnis perditio – Radix omnium malorum est cupiditas, azaz minden romlás a gőgből származik, és minden baj gyökere a kapzsiság. Mégis az a benyomásunk, hogy a XII. század óta inkább a kapzsiságot tartják a legfőbb bűnnek, mint a gőgöt. A vak fösvénységet, Dante la cieca cupidigiáját elítélő hangok egyre hangosabbak. Azt mondhatjuk, hogy a kevélység inkább a feudális és hierarchikus kor bűne. Mai szóhasználattal: még nagyon kevés a befektethető vagyon, mert a hatalom fogalma még nem kapcsolódik olyan szorosan a pénzhez, még inkább a személyiségben rejlik; attól a szinte vallásos tisztelettől függ, amit a személyiség kivált a környezetéből, és a pompa, a nagyszerűség, a hűséges csatlósok nagyszámú kísérete tesz érzékletessé. A feudális vagy hierarchikus szemlélet a nagyságot látható jelekkel fejezi ki, szimbolikus formákba önti, amilyen a letérdelés, a szertartásos hódolat. A kevélység tehát jelképes bűn, s mivel végső soron minden romlás okából, Lucifer gőgjéből származik, metafizikai jelleget ölt.

A kapzsiság viszont nem szimbolikus jellegű, és nem áll ilyen kapcsolatban a teológiával. Teljesen világi bűn, a természet és a hús ösztöne. A késői középkorban a növekvő pénzforgalommal együtt a hatalom feltételei is megváltoztak, és korlátlan tér nyílott bárki előtt, hogy vagyon felhalmozásával elégítse ki vágyait. Ebben a korban a kapzsiság válik a legfőbb bűnné. A gazdagság még nem olyan kísérteties és megfoghatatlan, mint később, a hitelen alapuló kapitalizmusban: most még az igazi, sárga arany csigázza a képzeletet. A vagyon közvetlen és primitív élvezetét még nem fékezi a beruházások általi automatikus és láthatatlan felhalmozódás. A vagyon vagy fényűzés és kicsapongás, vagy durva fösvénység révén ad kielégülést.

A késői középkorban a feudális és hierarchikus gőg még ereje teljében van, a hivalkodás vágya erősebb, mint valaha. A primitív gőg növekvő kapzsisággal párosul, s a kettő találkozásából a késői középkorban olyan szélsőséges szenvedélyek születnek, amelyek azóta is egyedülállóak.

A kor irodalma tele van a fösvénység és irigység elleni dühös kirohanásokkal. Pap, szatíraíró, moralista, krónikás, költő mind ezt ostorozza. Mindenki gyűlölte a gazdagokat, különösen az akkor nagyszámú újgazdagot. 1436-ban két koldus verekedése során néhány csepp vér is hullott, és megszentségtelenítette az Aprószentek templomát. Jacques du Chatelier, a püspök – „kérkedő, kapzsi ember, sokkal világiasabb, mint tiszte engedné" – mindaddig nem volt hajlandó újra felszentelni a templomot, amíg a két szerencsétlen flótás ki nem fizet neki egy bizonyos összeget, s minthogy nincs pénzük, az istentisztelet huszonkét napig szünetel. Utóda, Denys de Moulins alatt még rosszabb is történik. 1441-ben az Aprószentek temetőjében, Párizs leghíresebb temetőjében négy hónapig nem szabad sem temetkezni, sem körmenetet tartani, mert a plébánia a püspök által követelt összeget nem tudta kifizetni. Azt írják róla, hogy „nagyon kevéssé könyörületes ember volt, ha nem kapott pénzt vagy más hasonló ajándékot; azt beszélik róla, hogy egyszerre ötven pere is futott a parlamentben, mert pereskedés nélkül semmit nem lehetett elérni nála"

A fenyegető balsorstól való félelem állandósul, mindenütt örökös veszedelem leselkedik az emberre. Olvassuk el Pierre Champion adatait azokról, akikről Villon a Testamentumban megemlékezik, vagy A. Tuetey jegyzeteit az Egy párizsi polgár naplójához, és megértjük, hogy gazdag és szegény egyaránt állandó bizonytalanságban élt. Perek, bűntények, üldöztetések, támadások kavarognak előttünk. Azt hihetnők, hogy Jacques du Clercq krónikája vagy a metzi Philippe de Vigneulles naplója túlságosan hangsúlyozza a korabeli élet árnyoldalait, de az egyes személyek pályafutására vonatkozó kutatások mind őket igazolják: csupa zaklatott élet tárul fel előttünk.

Mathieu d'Escouchy pontos, tárgyilagos, pártatlan, moralizáló krónikáját olvasva azt gondoljuk, hogy szerzője egyszerű, becsületes ember volt, aki életét tanulmányainak szentelte. Jellemét csak azóta ismerjük, amióta Fresne de Beaucourt a levéltárakból előbányászta élettörténetét.

Micsoda életet élt ez a „dühös pikárdiai"! Városatya, majd 1445-ig elöljáró Péronne városában. Kezdettől fogva családi viszályban áll Jean Froment városi ügyésszel. Kölcsönösen pert indítanak hamisítás és gyilkosság vádjával, „kicsapongással és merényletekkel" vádolják egymást. Ellenségének özvegyét megpróbálja boszorkányság miatt elítéltetni, de ráfizet. Maga a párizsi parlament idézi meg d'Escouchyt, és bebörtönzik. Ezt az első fogságot még öt másik követi, mindannyiszor súlyos bűncselekmény miatt, többször láncra verve. Froment egyik fia egy viadalban megsebesíti. Mind a két párt orgyilkosokat bérel, hogy eltegyék egymást láb alól. További adataink nincsenek erről a harcról, de csakhamar újabb harcok lángolnak fel. Mindez azonban nem töri meg d'Escouchy hivatali pályafutását: Ribemont-ban bíró, majd elöljáró lesz, „a király ügyésze" Saint Quentinben, nemességet is kap. Montléry mellett hadifogságba esik, majd egy későbbi hadjáratból rokkantan tér haza. Ekkor megnősül, de a házasság sem jelenti nyugodtabb élet kezdetét. Még egyszer hírt kapunk róla: pecséthamisítással vádolják, Párizsba kísérik, „akár egy rablógyilkost", kínpadon vallomást csikarnak ki belőle, megakadályozzák a fellebbezésben, elítélik – míg végül gyűlölet és üldöztetés örvényeiben kavargó élete nem követhető tovább az okiratokban.

Meglepő-e hát, hogy a nép életét és a kor eseményeit a sorscsapások szüntelen sorozatának látja? A nép számára a korabeli történelem lényegében rossz kormányzást, uzsorát, a gazdagok fennhéjázását és erőszakoskodásait, háborút és útonállást, ínséget, nyomort, járványokat jelent. Szinte állandóvá vált a háborúskodás, a veszedelmes csőcselék állandó nyugtalanságot okozott, nem bíztak az igazságszolgáltatásban. Vegyük hozzá a közelgő világvégét, a pokoltól, a boszorkányoktól és ördögöktől való szorongást, s megértjük az egyetemes bizonytalanság érzését, amely feketére festette az élet alapszínét. A gyűlölet tüze lobog mindenfelé, igazságtalanság uralkodik a földön. A sátán komor földet takar be fekete szárnyaival. Hiába küzd a harcos egyház, hiába prédikálnak a papok, az emberek nem térnek meg. A XIV. század vége felé azt tartotta a néphit, hogy a nagy nyugati egyházszakadás óta senki sem jutott be a paradicsomba.

II. fejezet

A MAGASZTOS ÉLET ESZMÉNYE ÉS A PESSZIMIZMUS

A középkor végén komor melankólia nehezedik az emberek lelkére. Akár krónikát, költeményt, szentbeszédet vagy éppen hivatalos okiratot olvasunk, valamennyi határtalan szomorúságról árulkodik. Néha úgy tetszik, hogy ez a korszak különösen boldogtalan volt, csak erőszak, kapzsiság, halálos gyűlölet emlékeit hagyta maga után, nem ismert más élvezetet, csak a féktelenkedést, gőgöt és kegyetlenséget.

Minden korszak krónikájában több nyomot hagyott a szenvedés, mint a boldogság. A történelem alapépítményét a nagy csapások alakítják ki, mégis hajlunk rá, hogy bizonyítékok nélkül elfogadjuk: általánosságban, és minden balsors ellenére, a boldogság végösszege nemigen változhatott egyik korszakról a másikra. De a XV. században, akárcsak a romantika korában, úgyszólván illetlenség volt nyíltan dicsérni a világot és az életet. Divat volt csak szenvedést és nyomorúságot látni, mindenütt a dekadencia és a korai vég nyomait felfedezni, egyszóval elítélni és megvetni az akkori időket.

A XV. század elejének francia irodalmában hiába keressük a reneszánszban kipattanó életerős optimizmust, bár egyébként néha eltúlozzák a reneszánsz optimizmusát is. Ulrich von Hutten mámoros ujjongása, amely a sok idézgetéstől szinte elcsépeltté vált: Ő saeculum, o literae! fuvat vivere! (Ó, világ, ó, irodalom! élvezet élni!), inkább a tudós irodalmár, mint az ember lelkesedését fejezi ki. A humanisták optimizmusát még mindig mérsékli a régi, akár keresztényi, akár sztoikus megvetés a világ iránt. Annak megítélésére, hogy egy humanista általában mennyire becsülte az életet, Hutten ujjongásánál sokkal alkalmasabb Erasmus egyik 1518-ban írott levelének alábbi bekezdése: „Nem ragaszkodom nagyon az élethez; ötvenegyedik évembe lépve úgy látom, eleget éltem; ebben az életben semmiféle oly nagyszerű vagy kellemes dolgot nem találok, hogy kívánkozhatna utána valaki, ha a keresztény hit egy sokkal boldogabb élet reményét ébresztette föl benne, amely azokra vár, kik minden erejükből az igazi áhítatra törekedtek. Mégis, mostanában már-már kívánom, hogy néhány évre visszafiatalodjam, csupán egy dolog miatt: azt hiszem, hogy aranykor hajnalát látom a közeli jövőben." Ezután leírja a kereszténység fejedelmei között uralkodó egyetértést és vágyukat a béke után, ami neki is olyan drága, majd így folytatja: „Minden azt a reményemet erősíti, hogy nem csupán a jó erkölcsök és a keresztényi alázat újul meg és fog virágozni, hanem a tiszta és igazi irodalom és a legjobb tudományok is." Magától értetődik, hogy az uralkodók védnöksége alatt. „Az ő jámbor érzéseiknek köszönhető, hogy mint adott jelre, mindenütt dicsőséges szellemek ébredését látjuk, akik a legjobb tudományok helyreállítására esküdtek fel."

Egyszóval, Erasmus meglehetősen hűvösen viseltetett az élet örömeivel szemben, s a reményteljes várakozásnak ez a hangulata is hamarosan elmúlt nála, és soha többé nem tért vissza. Ennek ellenére az előző század életérzéséhez viszonyítva (ez alól csak Itália kivétel) Erasmus felfogása szinte életörömöt sugároz. Károly vagy Jó Fülöp udvarának írói sohasem fáradnak bele az élet és a kor ellen intézett kirohanásokba. A reménytelenségnek és melankóliának nem aszkéta szerzetesek adtak hangot, hanem udvari költők és krónikások – arisztokrata körökben forgolódó, főúri gondolatvilágban élő világi emberek! Szellemi és erkölcsi kultúrájuk csekély, legtöbbjük idegen a tanulás és tudomány világában, vallásosságuk felületes, ezért az egyetemes nyomorúság és hanyatlás láttán képtelenek vigaszt vagy reményt találni; csak a világ bukásán tudtak siránkozni, és azon, hogy az igazság és béke reménytelenül messze van. Senki sem ontotta olyan bőven a sirámokat, mint Eustache Deschamps:

Fájdalom és kísértés ideje,
könny, irigység és gyötrelem kora,
levertséggel, kárhozattal tele,
mely hanyatlásba tántorog tova,
rémség és hamisság ostora,
hazug, fennhéjázó és kapzsi korszak,
becsülete, igazsága oda,
bánatától éltünk kurtára sorvad.

Tucatjával írta az ilyen balladákat, egyazon téma egyhangú és mélabús változatait. Nyilván súlyos melankólia nehezedett a nemességre, e költemények nagy népszerűségére nem találunk más magyarázatot.

Minden vigasság oda,
bánat s melankólia
szivünk megvette rohammal.

A XV. század vége felé a hangnem még egyre változatlan; Jean Meschinot ugyanúgy sóhajtozik, mint Deschamps.

Ó, nyomorult élet, felette fájó!
Had, ínség, kórság dúl, hány napja, éje!
Hideg és hőség sorvaszt ösztövérre,
bolha, telű gyötör, megannyi vérre
szomjas féreg. Domine, miserere
kurta életű, bűnös testeinken!

Ő is meg van győződve róla, hogy minden rossz ezen a világon; nincs többé igazság a földön; az erősek kifosztják a gyengét, a gyengék pedig egymást fosztják ki. Saját bevallása szerint ez a hipochondria csaknem öngyilkosságba kergette. Önmagáról így ír:

Én, szegény költő, kinek
szíve bágyadt, bús, beteg,
mindenütt gyászt látva csak
gondok marka fojtogat,
könnyem omlik szüntelen,
halni vágyom, másra nem.

Az előkelők életérzésének megnyilatkozásait figyelve, valami érzelgős hajlandóságot látunk bennük, hogy a bánat feketéjébe borítsák a lelküket. Alig akad valaki, aki ne hozakodna elő azzal, hogy életében mást, mint nyomorúságot, nem látott, és a jövőtől csak balsorsot vár. Georges Chastellain, Burgundia hercegeinek történetírója és a burundi retorika vezéralakja, krónikája előszavában így beszél magáról: „Én, a fájdalom embere, a legmélyebb sötétségben és panaszok sűrű homályában születtem." Követője, Olivier de la Marche, szinte örökké panaszkodik: „annyit szenvedett már La Marche." Érdekes az arckifejezés szempontjából tanulmányozni a korabeli képeket: az arcvonások legtöbbször meglepően szomorúak.

A XIV. században a „melankólia" szónak sokrétű jelentése van. Szomorúságot, elmélyült gondolkodást és képzelőerőt egyaránt kifejez. Froissart például így írja le, hogy Philip van Artevelde egy frissen kapott hír hallatán mély gondolatokba merül: „Miután melankolikusan töprengett kis ideig, eldöntötte, mit válaszol a francia király követeinek." Deschamps egy alkalommal azt mondja valamiről, ami minden elképzelhető dolognál visszataszítóbb: egyetlen művész sem elég „melankolikus" ahhoz, hogy le tudja festeni. A jelentésváltozás nyilván arra a felfogásra utal, hogy ha a szellem komolyan foglalkozik valamivel, az egyúttal a szomorúság felé sodorja.

Eustache Deschamps költészetéből az életnek és az élet elkerülhetetlen bajainak kishitű szidalmazása árad. Boldog az, akinek nincs gyermeke, hiszen a kisgyermek mind csupa sivalkodás és bűz; csak fáradság és gond van velük; ruházni, táplálni kell őket, szüntelenül rettegünk, hogy elesnek, és felsebzik magukat; mindenféle nyavalyát szereznek és meghalnak. Ha felnőnek, gonosztevők lehetnek, börtönbe kerülhetnek. Csupa gond és bánat; az aggódásért, gondokért és költségekért semmiféle boldogság nem kárpótol. Van-e nagyobb szerencsétlenség, mint a nyomorék gyermek? A költő nem sajnálkozik szomorú sorsukon. Azt tartja:

Hogy kik testben idétlenek,
elméjük is torz és beteg,
s lelkük vétek és bűn tanyája.

Boldogok az agglegények, mert gonosz feleséggel együtt élni pokol, és ha jó a hitves, állandóan attól rettegünk, hogy egy nap elveszítjük. Más szóval a boldogságtól és szerencsétlenségtől egyaránt félnek. A költő még az öregkorban sem lát mást, mint gonosz és undorító dolgokat, szánalmas testi és szellemi hanyatlást, nevetségességet és ürességet. Hamar elkövetkezik az öregség, asszonyoknál harminc-, férfiaknál ötvenéves korban, és hatvanadik esztendejüket rendszerint már meg sem érik. Milyen más az a derűs idealizmus, amellyel Dante írta le az öregkor nemes méltóságát a Vendégség-ben!

A világ, írja Deschamps, olyan, mint egy második gyerekkorát élő öregember. Ártatlan gyermekként kezdte, majd hosszú ideig bölcs volt, igazságos és szilárd:

Most gyenge, gyáva, gyatra, vén,
irigy, idétlen, hebegő.
Csak kergét, balgát látok én…
Közel a vég, mert a világ
rossz Útra tért…

Máshol így panaszkodik:

Mért ily sötét e kor, miért,
hogy nem ismeri egy a mást,
csak a kormányok útja tért
a züllésbe szemlátomást?

Jobb volt a múlt sokkalta, lásd;
Bánat és gyász az úr, holott
Jog s Igazság nem lel lakást,
s már nem tudom, kié vagyok.

Megint másutt:

Ha így soká tart, remetének állok,
mert nem látok, csak kínt és könnyet itt.

Az effajta pesszimizmusnak nem sok köze van a valláshoz. Deschamps gondolatainak vallásos tartalma felszínes. Reménytelenség, kedvetlenség rejtőzik mögöttük, nem jámborság. A világ megvetése a megcsömörlött ember aszkézise, kiábrándultság és fásultság szülötte; a bánattól és unalomtól, a betegségtől és az öregkortól való félelem uralkodik benne. A vallással csupán szókincse közös.

Még a tisztább és emelkedettebb hangú aszketikus kijelentések mögött is gyakran érezhető az élettől való félelem, a meghátrálás az elkerülhetetlen csapások elől. Nem különböznek lényegesen Deschamps pesszimista lemondásától azok az érvek sem, amelyeket Jean Gerson fejt ki a szüzesség dicséretéről szóló művében (Discours de lexcellence de virginité) húgai számára, hogy visszatartsa őket a férjhez menéstől. Leírja a házasélet minden nyomorúságát. A férjről kiderülhet, hogy iszákos, pazarló vagy fösvény. Ha becsületes és jó ember, minden javától megfoszthatja a rossz termés, a marhavész vagy a hajótörés. Meg aztán milyen nagy nyomorúság a terhesség, hány asszony pusztul el gyermekágyban! A csecsemőjét tápláló anyának lehet-e nyugodt álma, lehet-e öröme? A gyermekek nyomorékok vagy engedetlenek lehetnek, a férj meghalhat, s az anya gondok között marad itt, szegénységben.

Így a kor irodalmában mindig és mindenütt nyíltan vállalt pesszimizmusra bukkanunk. Amint a gyermekes életörömöt és a gondtalan élvezetet mélyebb gondolkozás váltja föl ezeknek az embereknek a lelkében, csak az élet sötét oldalát látják, és eluralkodik rajtuk a földi nyomorúság miatt érzett mély levertség. Mégis maga e pesszimizmus az az alap, amelyből lelkük felemelkedik a szép és fennkölt élet iránti vágyhoz. Mert az emberek lelkében mindig ott kísért a magasztos élet képe, és minél reménytelenebb a jelen, annál erősebb ez a vágyódás.

Minden korban úgy látszott, hogy az ideális élethez három út vezet. Az első: lemondás a világról. E felfogás szerint a tökéletes élet csak a földi munkálkodás és élvezetek köréből kitörve, minden kapcsolat megszakításával érhető el. A második út a világ megjavítása, amely a politikai, társadalmi és erkölcsi intézmények és közállapotok tudatos tökéletesítésén keresztül vezet. A középkorban a keresztény hit oly erővel plántálta a tudatba a lemondás eszményét, mint az egyén és a társadalom tökéletességének alapfeltételét, hogy alig maradt kiskapu, melyen át az anyagi és politikai haladásnak erre az útjára léphettek volna. Az a gondolat, hogy a társadalmat célzatosan és folyamatosan alakítani és javítani lehet, egyszerűen nem létezett. Az intézmények olyanok, amilyenek – rosszak vagy jók; mivel Isten alkotta őket, eredendően jók, csak az emberi bűnök züllesztik le őket. Ezért az emberi lélek az, ami orvoslásra szorul. A középkori törvényhozás sohasem törekszik tudatosan és nyíltan új társadalmi rend megteremtésére; kifejezetten vallja, hogy mindig is opportunista, csak a régi jó törvényeket állítja vissza (vagy legalábbis azt hiszi, hogy nem tesz többet), egyes túlkapásokon segít. Inkább az idealizált múlt felé tekint, mint a jövő felé. Az igazi jövő az utolsó ítélet, amely hamarosan bekövetkezik.

Ez a felfogás nyilván jelentősen hozzájárult az általános pesszimizmushoz. Ha semmi, ami e világgal kapcsolatos, nem kecsegtet akár csak lassú haladás és javulás reményével is, akkor azok, akik annyira szeretik a világot, hogy élvezeteitől nem képesek elfordulni, ám a dolgok jobbra fordulása utáni vágyról sem képesek lemondani, csupán feneketlen mélységet láthatnak maguk előtt. A XVIII. századig kell várnunk, míg az ember határozott léptekkel elindul a társadalmi optimizmus ösvényén – mert az igazi haladás gondolatát a reneszánsz sem hozza meg. Ember és társadalom tökéletesíthető volta csak akkorra válik központi dogmává, és a következő század csak a hit naivitását vetkőzi le, magát a feltámasztott bátorságot és derűlátást megőrzi.

De ne gondoljuk, hogy a középkori elme – a haladás és a tudatos reformok eszméjének híján – csak a vallás által megszabott útját ismerte a tökéletes élet utáni törekvésnek. A szebb világba van egy harmadik út is minden kor és társadalom végigjárta –, mind között a legkönnyebb és ugyanakkor a legcsalókább, mert az álmok birodalmán át vezet. A reménytelenül nyomorúságos jelenből való menekülés lehetősége mindenkit vonz: csupán meg kell színesíteni az életet fantáziánkkal, a tökéletes harmónia délibábját kergetve a feledés nyomát követni. A vallási és társadalmi megoldást már láttuk; íme, a költészet kínálta orvosság.

Egyetlen hang elég, hogy felcsendüljön a szívet-lelket felemelő fúga; elég egy pillantás a megálmodott múlt hősiességére, erényére és boldogságára. A témák száma csekély, és az ókor óta alig változott. A hősiesség és a bukolikus élet témái. Szinte valamennyi későbbi kor irodalmi kultúrája ezekre épült.

De vajon a szebb élet felé vezető harmadik út, a zord valóság elől illúziókba menekülni, csakugyan az irodalom belügye volna? Bizonyos, hogy sokkal több. A történetírás kevés figyelmet szentel annak a kérdésnek, hogy a szebb életről szőtt álmok mennyire befolyásolták magát a civilizációt és a társadalmi élet formáit. Az eszmény tulajdonképpen azt a vágyat fejezi ki, hogy térjünk vissza a képzelt múlt tökéletességéhez. Minden törekvés, hogy az életet ilyen szintre emeljék, valójában utánzás. Mindegy, hogy csak költői képzelgés-e vagy valóságos szándék. A lovagkor lényege a mintahős utánzása, a humanizmusé a régi korok mély életbölcsességének átvétele. A természethez, annak érintetlen bájához való visszatérés vágya a legerősebb és legtartósabb; a pásztorélet utánzásával szeretnék elérni. Ez az eszmény Theokritosz óta mit sem vesztett a civilizált társadalmakra gyakorolt befolyásából.

Minél primitívebb egy társadalom, annál inkább szükségét érzi, hogy a való életet egy elképzelt sémához tegye hasonlóvá, az irodalmi példát a gyakorlatban is megvalósítsa. Az újkori ember munkás ember. Eszménye a munka. A XVIII. század vége óta a korszerű férfiöltözet lényegében a dolgozó ember munkaruhája. Mióta az általános értékskálán a politikai haladás és a társadalmi tökéletesség foglalja el az első helyet, és ez az eszmény a magas szintű termelést és a javak igazságos elosztását jelenti, nincs szükség a hős vagy a bölcs szerepére. Maga az eszmény is demokratikussá vált. Arisztokratikus korokban viszont az igazi kultúra képviselete azt jelenti, hogy hősi magatartás illúzióját kell kelteni; ez a viselkedésben, öltözetben, modoron és szokásokon mérhető le, lényege a mindenkori méltóság és becsület, bölcsesség és – történjék bármi – udvariasság. Mindez lehetségesnek látszik az eszményi múlt utánzásával. A múlt tökéletességének álma megnemesíti az élet minden területét, szépséggel ruházza fel, és újjáteremti, mint művészi formákat. Az élet – nemes játék; szabályai vannak. Ezt a művészi játékot csak az előkelők kis csoportja játszhatja. Nincs mindenkinek joga a hős vagy a bölcs szerepéhez. Szabad idő és jómód nélkül nem lehet magasztossá, idillikussá színezni az életet. Az a törekvés, hogy a megálmodott szépséget a társadalmi élet területén valósítsuk meg, az arisztokrata exkluzivitás bélyegét viseli.

Olyan ponthoz érkeztünk, ahonnan szemügyre vehetjük a hanyatló középkor udvari kultúráját: eszményi formákkal ékesített nemesi élet, lovagi romantikával bearanyozva; olyan világ, mely a Kerek Asztal fantasztikus díszruháiba bújt.

A szép élet keresése jóval az itáliai quattrocento előtt elkezdődött. A középkor és a reneszánsz között ebben a vonatkozásban is túlságosan élesen szokták megvonni a határt. Firenze csupán átvett és továbbfejlesztett olyan régi motívumokat, amelyeket a középkor már ismert. A Mediciek giostráit és a burgundi hercegek barbár pompáját elválasztó esztétikai különbségek ellenére mindkettő azonos forrásból táplálkozik. Itália valóban a szépség új világait fedezte fel, valóban újszerűen hangolta át az életet. De az egyéni élet művészi formába öntését, felfokozását nem a reneszánsz teremtette meg, bármennyire is a reneszánsz jellemzőjének szokták tartani ezt.

A középkorban elvileg csak Isten és a világ között lehetett választani; elvetni a földi élet minden szépségét és nagyszerűségét, vagy pedig vakmerően kielégíteni vágyainkat, ami persze veszélybe sodorja a lélek üdvösségét. Minden földi szépség a bűn jegyét viselte. Még ha a művészet és a vallásos áhítat képes volt is megszentelni e szépségeket azzal, hogy a vallás szolgálatába állította őket, a művésznek és a művészet rajongóinak óvakodniuk kellett, nehogy behódoljanak a szín és a forma szépségének.

A nemesi élet pedig lényegében ennek a bűnnel bemocskolt szépségnek a vállalása. Lovagi tornák, udvari divat, a testi erő dicsőítése, méltóság és erény, a vele járó hiúság, pompa és különösen a szerelem – mi más ez, mint kevélység, irigység, kapzsiság, bujaság, amit az egyház elítél. Meg kellett nemesíteni, az erény magaslatára kellett emelni mindezt, különben nem lehetett volna a magasabb kultúra részeként tisztelni.

Itt mutatkozott meg a képzeletnek, az álmok útjának civilizáló ereje, értéke. A késő középkor nemesi élete nagyszabású kísérlet egy ábránd megvalósítására. A nemesség élete szinte tökéletessé magasztosult, a hősiesség látványos csillogásával és egy letűnt kor feddhetetlenségével álcázva magát. Ez a sajátosság kapcsolja össze a reneszánszt a feudalizmus korával.

A magasabb kultúra igénye legközvetlenebbül a szertartásrendben és az etikettben nyilvánul meg. A hercegek tevékenysége, még közönséges és mindennapos tennivalóik is jelképes tartalmat nyernek, valóságos misztériumok. A születés, házasság, halál – mind megkapja az ünnepélyes és magasztos formaságok kereteit. A kísérő érzelmi megnyilvánulásokat dramatizálják és felerősítik. Ugyanezt a tendenciát fejezi ki a bizantinizmus is, amely alaposan túlélte a középkort, gondoljunk csak a Napkirályra.

Az esztétizmus különösen az udvarokban virágzott. Közismert, hogy a burgundi hercegek milyen fontosnak tartottak mindent, ami udvartartásuk fényét és pompáját fokozta. Az udvar ragyogása minden másnál meggyőzőbben bizonyította a riválisoknak, hogy a hercegeket megilleti az a rang, melyre igényt tartottak Európa fejedelmei között. „A harcmezőn szerzett dicsőség mellett – mondja Chastellain – az udvartartás a legszembetűnőbb, és ezért igen fontos annak helyes vezetése." Azzal dicsekedtek, hogy a burgundi udvar a legszebb és legrendezettebb. Különösen Merész Károlynak volt szenvedélye a bőkezű pompa. Az ősi és idilli funkciót, hogy még a legegyszerűbb alattvalónak is személy szerint maga a fejedelem oszt igazságot, a herceg nagyban gyakorolta; ünnepélyes keretek között hetente kétszer-háromszor is törvényt ült, ilyenkor bárki átnyújthatta folyamodványát. Udvartartásának minden nemese jelen volt, ő maga arany kelmével letakart trónon ült, két „kérvénymester", a pecsétőr és a titkár térdelt előtte. A nemesek ugyancsak unatkoztak, de nem lehetett segíteni a dolgon, mondja Chastellain, aki nem volt ment bizonyos kételyektől ezeknek az audienciáknak a hasznosságát illetően. „Igen nagyszerű és fölöttébb dicséretre méltó dolog volt ez, bármilyen gyümölcsöt termett is. De a magam idejében nem hallottam egyetlen fejedelemről vagy királyról sem, aki ezt cselekedte volna."