C. R. Jane

THE PUCKING
WRONG GUY

MR. TÉVEDÉS

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Kérlek, olvasd el…

Kedves olvasóm, kérlek, vedd figyelembe, hogy ez egy sötétebb stílusú romantika, és mint ilyen, tartalmazhat és tartalmaz is potenciálisan érzékeny részeket. Ennek a történetnek az egyes elemei kizárólag a fantázia szüleményei, és nem szabad a való életben elfogadható viselkedésnek tekinteni. Férfi főhősünk birtokló, megszállott, és az a fekete öves zaklató, akire vártál. Ari Lancaster mindent megtesz, hogy megszerezze a lányt.

A témák közé tartozik a jéghoki, zaklatás, manipuláció, sötét megszállottság, szexuális jelenetek. Főhősnőnknek problémái vannak az öngyűlölettel, önkárosítással, étkezési zavarral, és utalás történik a szülei halála okozta traumára. Megcsalás is szerepel benne, de nem a főszereplők között! Ari és Blake soha nem csalnák meg egymást. Nincsenek háremek vagy osztozás. Ari Lancasternek csakis egyvalakije van.

Készülj fel, hogy belépsz az L. A. Kobrák világába…

Én figyelmeztettelek.

Minden vörös zászlós renegátomnak.
I Y.

„Nem hallottam őt, mert a két Stanley Kupa-gyűrűm betömte a fülemet.”

– Patrick Roy, kapus

Nyuszikáim, kapaszkodjatok meg a bugyitokban, mert forró híreket kaptunk. #serceg A magas, sötét hajú és jóképű Ari Lancaster már nem a Dallas Knights játékosa. #wtf Meglepő hír, tekintve, hogy épp most nyerte meg első Stanley Kupáját a régi csapatával. A mai sajtótájékoztatón az L. A. Kobrák bejelentették, hogy sikeresen lezárták a sztárvédő átigazolását. #weIcometoIaIaland Nagyon hegyeztem a fülemet, hogy rájöjjek az okára. De eddig semmi eredmény. Ha hallotok valamit, írjatok nekünk! Az az érzésünk, hogy bármi is az oka, biztosan izgalmas lesz.

PROLÓGUS

LAYLA

Előtte

A szívem nehéz kővé vált a mellkasomban, ahogy kéz a kézben sétáltam a szociális segítőmmel a fölénk magasodó nevelőotthon felé. A szürke ég tükrözte a hangulatomat, és a levegő hidegebbnek tűnt a szokásosnál. Alig néhány hét telt el azóta, hogy elvesztettem a szüleimet, és a fájdalom még mindig friss volt, mint egy nyílt seb, amely soha nem gyógyul be.

Elképzelni sem tudtam, hogyan gyógyulhatna be.

Az épület ódon és félelmetes volt, magas téglafalai árnyékot vetettek a bejáratra. Nagyot nyeltem, és még erősebben szorítottam a mackómat a mellkasomhoz, hogy megnyugodjak. Azt kívántam, bárcsak visszafordulhatnék, bárcsak az egész egy rossz álom lenne, bárcsak hazamehetnék, ahol a szüleim tárt karokkal várnának.

A szociális előadóm, Ms. Thompson gyengéden megszorította a szabad kezemet. Kedves szeme és meleg mosolya sem tudta elűzni a szomorúságot, amely úgy tapadt rám, mint egy második bőr.

– Minden rendben lesz, édesem – suttogta lágy és megnyugtató hangon. Bólintottam, bár nem igazán hittem neki.

Azért voltam itt, mert senki nem akart engem. Akármit is mondjon, próbálhat pozitívan és vigasztalóan állni az egészhez, ez volt az igazság. Egyedül voltam. Nem volt senkim.

Ahogy beléptünk, úgy tűnt, a folyosó mindkét irányban a végtelenségig nyúlik. A falakat tompa bézs színű festék borította, a fénycsövek pedig úgy zümmögtek, mint a dühödt méhek. Dohos szag terjengett, régi papírra és a tisztítószerekre emlékeztetett. A hely nem tűnt túl barátságosnak.

Ms. Thompson a folyosó végén lévő ajtó felé vezetett, léptei visszhangoztak a csendben. Beléptünk egy kis irodába, ahol egy szigorú tekintetű nő ült egy papírokkal telezsúfolt íróasztal mögött. Szürke haját szoros kontyba fogta hátul, és szemüvege az orra hegyén billegett.

– Á, Ms. Thompson…! – mondta a nő élénken. – Ő bizonyára az újonnan érkezett vendégünk. – Rám pillantott, a szeme rövid időre megenyhült, majd éles tekintete olyan intenzitással fúródott belém, hogy végigfutott a hideg a testemen.

– Igen – felelte Ms. Thompson tiszteletteljes hangon. – Ő Layla.

Idegesen topogtam, és még erősebben szorongattam a plüssmackómat. Bárcsak itt lenne Anya és Apa! Ők mindig el tudták érni, hogy biztonságban érezzem magam.

A nő és Ms. Thompson suttogva váltott néhány szót, amit nem igazán tudtam elcsípni. Ahogy feszülten figyeltem, a szívem hevesen vert, és úgy éreztem, valami fontos dologról beszélnek.

– Hallottam a szüleiről – mondta a nő halkan. – Micsoda tragédia…!

– Igen. Ez egy határozottan nehezebb ügy – válaszolta Ms. Thompson, és a hangja együttérzéssel telt meg.

– Rájöttek már, hogy miért ölte meg?

Éreztem, hogy gombóc képződik a torkomban, és már nem próbáltam tovább figyelni. Anyáról és Apáról beszéltek. Könnyek gyűltek a szemembe, és megpróbáltam kipislogni őket. Nem akartam, hogy ők ketten lássák, hogy sírok.

És nem akartam Anyára és Apára úgy gondolni.

Néhány további elsuttogott szó után a nő hátrasimította őszülő haját, bár szigorú kontyában egyetlen tincs sem lógott ki a helyéről. Felállt, és odasétált hozzám, majd leguggolt elém, és az arckifejezése kissé megenyhült.

– Szia, Layla – mondta kedvesen. – A nevem Mrs. Anderson. Azért vagyunk itt, hogy segítsünk neked, rendben?

Bólintottam, a hangom megakadt a torkomon.

– Gyere, megmutatom a helyed. – Mrs. Anderson felém nyújtotta a kezét, én pedig ösztönösen megragadtam. Hideg és csontos volt, semmiben sem hasonlított Anya kezére. Egyik idegen sem tűnt Anyához hasonlónak, akiknek odaadtak, mióta a rendőrség rám talált a házunkban.

Mrs. Anderson nem vesztegette az időt, kivezetett az irodából, át egy másik folyosóra.

Ahogy haladtam mellette, letöröltem egy kiszökő könnycseppet, és közben majdnem elejtettem a mackómat.

Magányos érzés volt végigmenni a folyosón, minden lépés szívdobbanásként visszhangzott a csendben. Mrs. Anderson mellettem kopogó egyenletes léptei alig nyugtattak meg, miközben továbbmerészkedtem az ismeretlenbe. A falakon régi fényképek lógtak, olyan gyerekekről, akik korábban itt éltek, mosolyuk megdermedt az időben. Kíváncsi voltam, hol lehetnek most.

Voltak valaha is boldogok?

Egy ajtóhoz érkeztünk, amelyet Mrs. Anderson kinyitott – a mozdulatot halk nyikorgás kísérte. A szoba kicsi, egyszerű volt, és hideg. Két ágy állt odabent takarosan megvetett paplannal, egy íróasztal egy székkel, és egy polc néhány könyvvel. Halvány fény szűrődött át a függönyökön, amely szürkés árnyalatú ragyogásba vont mindent.

– Ez lesz a te szobád, Layla – mondta Mrs. Anderson kedves hangon. – Michelle-lel fogod megosztani. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan itt lesz, és megismerkedhettek egymással. Nyugodtan csináljatok vele, amit csak akartok, hogy a magatokénak érezzétek.

Ahogy körülnéztem, nem úgy tűnt, mintha Michelle bármit is tett volna azért, hogy a magáénak érezze. A gyomrom még jobban megremegett az idegességtől.

Körülnéztem, és a gyász érzése öntött el. Ez nem a régi szobám otthon, amely tele volt ismerős poszterekkel és Anya főztjének illatával. Tudtam, hogy hálásnak kellene lennem, hogy itt lehetek, mivel senki más nem akart engem, de valahogy semmi sem volt a helyén. A falakat nem a levendula lágy árnyalatára festették, és nem borították őket mindenütt kis családunk kalandjainak képei. Az ágy nem volt tele plüssállatokkal. És az éjjeliszekrényen nem voltak virágok, mint amilyeneket Apa minden héten hozott nekem azokkal együtt, amiket Anyának vett.

– Köszönöm – suttogtam remegő hangon.

– Szívesen, kedvesem – válaszolta Mrs. Anderson lágy mosollyal, és nem vett tudomást a hangomban lévő fájdalomról. – Ha bármire szükséged van, ne habozz kérni. Nemsokára küldök valakit, aki körbevezet téged. A vacsorát hatkor tálaljuk a nagyteremben.

Még mindig a szavaimmal küszködve bólintottam. Egyedül hagyott a szobában, és becsukta maga mögött az ajtót. Ahogy a mackómat a mellkasomhoz szorítva leültem az ágy szélére, magány öntött el. A könnyek, amelyeket korábban visszatartottam, most féktelenül folytak végig az arcomon.

Minél több perc telt el, annál erősebben kavarogtak az érzelmeim, mint egy vihar, egy heves vihar, amit képtelen voltam irányítani. A veszteség fájdalma, a nyers magány könyörtelen hullámként zúdult rám, amely átszakította nyugalmam törékeny gátját. Úgy éreztem, mintha belefulladnék a könnyek óceánjába, minden előtörő zokogás a mélyen eltemetett fájdalom visszhangja volt. A pánik úgy karmolt a mellkasomba, mint egy gonosz vadállat, amely kitöréssel fenyegetett.

A szoba, ez az idegen tér, mintha összeszűkült volna körülöttem, és az ismeretlenség kényszerzubbonyaként szorult rám, amelyből nem tudtam kiszabadulni. A szívem hevesen vert, zihálva kapkodtam a levegőt. Egy szakadék szélén tántorogtam. A világ szédítő táncot lejtve forogni kezdett, amitől megzavarodtam, és küszködve igyekeztem kapaszkodót találni.

Elég. Nem maradhatok itt. Kétségbeesett zihálással tántorodtam le az ágyból, a látásomat sós víz homályosította el, a plüssmackóm pedig kiesett a kezemből. Őrült vágtában végigsprinteltem a folyosón, hogy elmeneküljek a közelgő pánik elől. Kirohantam az épületből az árvaház mögötti mezőre, ahol az arcomat simogató hűvös szellő éles kontrasztot alkotott a bennem uralkodó zűrzavarral.

Összeestem a fűben, egyre jobban eluralkodott rajtam a pánik. Olyan volt, mintha a világ darabokra tört volna, és én elvesztem a törmelékben. Aztán egy hang hasított keresztül a káoszon.

– Hé, hé… Semmi baj! Csak koncentrálj a légzésedre. Itt vagyok.

Kipislogtam a könnyáztatta szempilláimon keresztül, és láttam, hogy egy fiú áll ott aggodalomtól csillogó szemmel. Úgy nézett rám, mintha tényleg látott volna. Nem volt benne szánalom, mint a rendőrök szemében… mindenkiében. Mélyzöld tekintetéből hiányzott a lemondás, amit Ms. Thompson és Mrs. Anderson sugárzott felém. Nem, a szeme mélyén csak azt láttam, hogy törődik velem. A jelenléte olyan volt, mint egy mentőöv a viharban, ami kapaszkodót nyújtott nekem a pánik közepette. A szeme szelíd volt, a hangja pedig megnyugtató, amikor újra megszólalt.

– Mély lélegzet, tündérke, majd lassan fújd ki a levegőt. Remekül csinálod.

A pánik kezdett elszállni, a helyét olyan nyugalom vette át, amelyről nem is gondoltam volna, hogy lehetséges.

Egy percre elszállt az őrület. A világ eltűnt körülöttem, és nem maradt más, csak a csend.

Miután a pánik visszavonult, letöröltem a könnyeim maradványait, s a hála és a kíváncsiság keverékével a tekintetemben felnéztem a fiúra.

Valamivel idősebbnek tűnt nálam, a haja vad fekete hullámokban örvénylett a fején, mintha saját akarattal rendelkezett volna. Élénkzöld szemében huncutság csillant, és valami megdobogtatta a szívemet.

Koszfolt virított az arcán, a vigyora pedig szélesen ragyogott, mintha milliónyi titkot tudna, és alig várná, hogy megossza velem őket. Az ajkai olyan természetes magabiztossággal íveltek felfelé, amilyet még soha nem láttam senkinél.

Úgy állt ott, mintha övé lenne a világ, laza testtartással és mindenre készen.

– Köszönöm! – sikerült végül kiböknöm, amikor rájöttem, hogy csak bámulom őt.

A mosolya még szélesebb lett, mintha olyan napsütés ragyogna odabent, amit nem tudna visszatartani.

– Nem nagy ügy. – A tekintete végigfutott az arcomon, én pedig letöröltem a még mindig csöpögő könnyeket. – Egyébként Ari vagyok.

Megremegett a hangom, amikor válaszoltam:

– Layla.

– Layla – ismételte meg a nevem, és kinyújtotta a kezét, hogy felsegítsen a földről.

Egy hosszú percig csak meredtem rá, és nem értettem, miért tűnik olyan nagy döntésnek.

Amikor végre kinyújtottam a kezem, és megragadtam az övét, a sorsom megpecsételődött.

Csak még nem tudtam róla.

1. FEJEZET

LAYLA BLAKE

– Megkaptad a kibaszott munkát! – Kelsey beleordított a telefonba. Összerezzentem, és elhúztam a fülemtől, hogy ne süketüljek meg teljesen. Waldo felmordult a hangra, és felemelte a fejét a padlóról, ahol az ablakon beáramló napfényben szundikált.

Egy másodpercbe telt, mire megértettem, mit mondott.

– Megkaptam – ismételtem suttogva, és az ujjaim remegtek, ahogy hitetlenkedve a számhoz emeltem őket.

Waldo mellső mancsai a lábamon landoltak, és nyüszíteni kezdett – nyilvánvalóan megérezte a feszültséget, amely hirtelen végigfutott a bőrömön.

– L. A., bébi! – Kelsey megint ordított, de ezúttal még csak meg sem érintett a ricsaj.

Mert ez az elképesztő, az egész életemet megváltoztató dolog, amire próbáltam nem gondolni, amit próbáltam nem remélni… végre valóra válik.

Clark arca villant fel előttem.

Még csak nem is beszéltem neki erről, mert nem akartam kockáztatni egy veszekedést olyasmi miatt, ami nem fog megtörténni.

De most itt van, és…

Ha már a falra festett ördögnél járunk… Megrezzent a telefonom, jelezve, hogy bejövő hívásom van.

Clark.

– Ezt fel kell vennem – mondtam Kelsey-nek, és félbeszakítottam azt, amit az ügynököm még mondani akart, miközben átkapcsoltam a másik vonalra.

– Szia! – nyikkantottam túlságosan izgatott hangon.

– Szia, kicsim! Készen állsz a ma estére? – kérdezte Clark meleg hangon.

Összeszorult a gyomrom, ha csak rágondoltam arra a partira, amin aznap este vele együtt kellett volna részt vennem.

Az a sok tekintet…

A szemem a falon lévő tükörre siklott, és végigkövettem a testem vonalait a tükörképen, miközben gondosan megszemléltem minden tökéletlenséget. Azokat, amiket mindannyian látnának.

Nem is beszélve arról, amit gondolnának rólam.

Tanulmányoztam a csípőmön húzódó hegek takaros vonalát, és lenyeltem az aggodalmamat

– Igen. Hétkor, ugye?

– Igen – válaszolta. – Küldtem neked egy ruhát. Alig várom, hogy lássalak benne.

– Tökéletes – suttogtam halkan, és összeszorítottam a szemem, mintha ezzel el tudnám tüntetni a forró szégyent, ami a bensőmet kezdte nyaldosni, amikor arra gondoltam, hogyan fogok kinézni ebben a ruhában.

– El kell ugranom egy megbeszélésre – mormogta olyan hangon, amitől libabőrösnek kellett volna lennem.

– Szia! – suttogtam, ahogy kattant a telefon, és kibámultam a pici garzonlakás ablakán, amit alig engedhettem meg magamnak. Clark is tudta ezt. Már három hónapja kérlelt, hogy költözzek hozzá, de mindig volt valami kifogásom.

Mennyi időbe telik, amíg megunja a kifogásaimat… és akkor egyedül maradok?

Bár L. A.-ben is egyedül leszek….

Waldo felugatott, mintha megbántották volna a gondolataim.

Letérdeltem, és arcomat a puha fekete-fehér bundájába temettem.

– Ugye nem vagyok egyedül, kicsim? – búgtam, és egy mosoly kúszott a számra, ahogy csókokkal nyalta tele az arcomat. Egy pillanatig így maradtam, magamba szívtam a melegét, majd felálltam, és körülnéztem a szobában.

A szűk garzonlakásom kaotikus, katasztrófa sújtotta terület volt. Pontosan az ellentéte annak az életnek, amit örökbefogadásom után kellett élnem. Attól a pillanattól kezdve, hogy beléptél az ajtón, olyan volt, mintha színek, minták és kreatív rendetlenség kavalkádjába csöppentél volna, amiben valószínűleg senki más nem igazodott volna el, csak én. A cseppnyi helyiség minden négyzetcentimétere tele volt zsúfolva olyan tárgyakkal, amelyek tükrözték az én… eklektikus személyiségemet.

A túlsó falhoz tolt futon ülőhelyként és ágyként is funkcionált. A párnái megkoptak, de szerintem még mindig hívogatóan néztek ki: egy különféle díszpárnákból összeállított fészek, ahol gyakran elmerültem a könyvekben vagy az álmodozásban.

Egy másik falnál egy régi lemezjátszó állt büszkén, körülötte egy rakás bakelitlemezzel, amelyeket turkálókból és bolhapiacokról gyűjtöttem össze.

A régi, fából készült dohányzóasztal, amelyet művészeti felindulásaimból származó festékfoltok díszítettek, az életterem központi eleme volt.

A kompakt konyharészben egy aprócska tűzhelyen, egy rozsdás, régi mosogatón és egy mini hűtőszekrényen kívül semminek nem jutott hely, a lábasok és serpenyők ingó halmokban álltak a nyitott polcokon az össze nem illő bögrék és tányérok mellett.

Az egyik sarokban egy meggyötört könyvespolc nyögött a hatalmas könyvgyűjteményem súlya alatt. Ez volt az én személyes könyvtáram, tele szamárfüles oldalakkal és aláhúzott részekkel, amelyek így vagy úgy, de hatottak a lelkemre.

Szekrény hiányában a ruháim egy ruhatartó állványon lógtak. A sarkokban cipőhalmok hevertek, mindegyik párat a kedvenc turkálómból szereztem be.

Clark utálta ezt a helyet.

Utálta a színeit, és azt, hogy mennyi minden van benne.

Nem tudta megérteni, hogy amikor bekerültem az árvaházba, csak egy plüssmacit vihettem magammal. Nem értette, miért van szükségem arra, hogy olyan dolgokkal vegyem körül magam, amik az enyémek.

Az örökbe fogadó szüleim sem értették meg. Felajánlották, hogy fizetnek egy penthouse-t, és… csalódottak voltak, amikor visszautasítottam, mert egyedül akartam boldogulni.

Senki nem értette.

– Lépésről lépésre, Blake – mormoltam magamban, és elhessegettem a sötét gondolataimat, miközben a fürdőszoba felé indultam, hogy magamhoz vegyem a rám váró szorongásoldó tablettákat, mielőtt elkezdenék készülődni a ma estére.

Mély levegőt vettem a liftben, és hideg rettegés siklott végig a bőrömön, ahogy a szintek elhaladtak mellettem. Ruhám anyaga suttogott a bőrömön, olyan eleganciával, amit sosem tudtam megszokni. Az estélyi, amit Clark küldött, halvány rózsaszín szaténból és csipkéből készült műalkotás volt, úgy áramlott körülöttem, mint egy álom.

A szépsége emlékeztetett arra az életre, amibe belecsöppentem – a csillogásra és a tökéletességre, amihez sosem tudtam felnőni. Nevelőanyám elvárta a kifinomultságot, és a divat világa csak megerősítette ezt.

Ma este is, mint oly sokszor, úgy éreztem, mintha jelmezt viselnék, ami nem igazán illik rám. Már megszokhattam volna; attól a pillanattól kezdve így éreztem magam, hogy Shepfieldék elhoztak abból az otthonból, megváltoztatták a nevemet, az identitásomat, a világomat.

Tökéletesség uralkodott abban a hideg kúriában is, ahová elvittek – beleszőve minden sarokba, mint egy finom, de hajthatatlan fonál. Az egyetlen megengedett tökéletlenség az volt, hogy Maura Shepfieldnek nem lehetett gyereke.

Ezért volt szükség rám.

Attól a pillanattól kezdve, hogy beléptem ebbe a világba, körém tekeredtek a lehetetlen mércéi, és precíz elvárások mozaikjává formálták a létezésemet, ami ellentétes volt mindennel, amit anyám és apám tanított nekem. Beleragadtam egy szövevényes hálóba, amit az ő elképzelése szőtt arról, hogy milyennek kellene lennie az életnek.

Maura Shepfield maga volt a megtestesült pompa; szenvedélyesen szerette a legkifinomultabb dolgokat, amiket az élet kínálhatott. Ezt vetítette rám tükörképként.

A ruhák, amelyeket viseltem, mindig nagy gonddal lettek kiválasztva. Minden alkalom, bármilyen kötetlen is volt, a tökéletesség auráját követelte meg, amit páncélként kellett állandóan viselnem.

De nem csak a ruhákról volt szó.

A testtartásomról, arról, ahogyan beszéltem vagy a villát tartottam az étkezés során. Arra nevelt, hogy úgy suhanjak át az életen, mintha minden lépés meg lenne koreografálva, mintha minden szó előre meg lenne írva. A megjelenésemnek és a viselkedésemnek olyan festővászonnak kellett lennie, amely őt ábrázolta, és az elvárásaitól való bármilyen eltérést látványos csalódással fogadott, amely mélyen a bőrömbe vágott.

Az ő világában még egy porszemnyi hiba is olyan foltot jelentett, amely bekoszolta a fényes felszínt, melynek fenntartásán oly fáradhatatlanul dolgozott. Úgy gondolta, az élet előadás, egy nagy színpad, ahol mindannyian egy kimunkált színdarab szereplői vagyunk. Az ő szerepe pedig, úgy tűnt, a rendezőé volt, aki minden jelenetet precízen és határozottan irányított.

A tökéletességhez való ragaszkodása az első naptól kezdve nehéz teher volt a vállamon, olyan teher, amely kevés teret hagyott nekem lélegezni, megbotlani… létezni. És a csillogás, a dizájnerruhák és az extravagáns események közepette gyakran tűnődtem azon, vajon van-e hely… számomra.

A lépcső aljára érve a várakozó autó felé pillantottam, és keserű fájdalom telepedett a mellkasomra, amit nem voltam hajlandó alaposan megvizsgálni. Clark a füléhez szorított telefonnal állt a kocsi előtt, és rám várt, tekintete csodálattal telve táncolt végig rajtam. Megpróbáltam viszonozni a mosolyt, de nem voltam rá képes.

Mit látott, amikor rám nézett?

Mert biztos voltam benne, nem az igazi énemet látta.