Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 30.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Joanne Greenberg: I Never Promised You A Rose Garden

New American Library, 1964, New York

Copyright © 1964 by Hannah Green

and copyright renewed 1992 by Joanne Greenberg

Afterword copyright © 2022 by Joanne Greenberg

Fordította Dezsényi Katalin

Borítóterv Szabó Levente

Hungarian translation © Dezsényi Katalin, 1997, 2023

© Trubadúr Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-656-008-9

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

1

Ősz közepén hajtottak keresztül a burjánzó farmokon, s a fura öreg kisvárosokon, melyek utcáin ezer ragyogó színben pompáztak a lombjukat változtató fák. Alig szóltak. Hármójuk közül láthatóan az apa volt a legfeszültebb. A hosszú csendeket néha szaggatott megjegyzésekkel szakította félbe, összevissza, oda nem illő félmondatokkal, amelyek őt magát idegesítették a legjobban. Egy alkalommal, miközben a visszapillantó tükörben a kislány arcát figyelte, megjegyezte: – Tudod, ugye, mekkora fajankó voltam, amikor megnősültem? Ostoba siheder, akinek sejtelme nem volt arról, hogyan kell gyereket nevelni, apának lenni. – Félig védekezés volt, félig támadás, de a lány egyikre se felelt. Az anya azzal a javaslattal állt elő, hogy álljanak meg valahol egy kávéra. Végtére is olyan ez, mint egy kéjutazás, mondta, a legszebb évszakban, aranyos gyermekük társaságában ezen a gyönyörű vidéken, ahol annyi a látnivaló.

Találtak egy út menti vendéglőt, oda bekanyarodtak. A lány sietve kiszállt, és megindult az épület mögött található mellékhelyiség felé. Ahogy ment, szülei gyorsan, idegesen utána fordultak. – Semmi baj – mondta az apa.

– Várjunk itt, vagy menjünk be? – kérdezte az anya fennhangon, de csak úgy, magától. Kettejük közül ő foglalkozott többet helyzetelemzéssel, ő próbálta meg előre kiszámítani, vajon milyen hatásra számíthat – hogyan viselkedjen, mit mondjon, s a férje többnyire rá bízta magát, mert így volt egyszerűbb, s az asszonynak amúgy is többnyire igaza volt. Most, a zavar és elhagyatottság állapotában is hagyta, hadd beszéljen – tervezgessen, számítgasson –, mert az asszonyt ez nyugtatta meg. A férfi meg szívesebben hallgatott.

– Ha a kocsiban maradunk, nyomban a segítségére siethetünk, amennyiben szüksége volna ránk. Ha kijön, és nem talál bennünket, talán… De akkor meg úgy fest, mintha nem bíznánk benne…

Végül úgy határoztak, hogy bemennek a vendéglőbe, s óvatos, ámde természetes léptekkel meg is indultak. Amikor leültek az egyik ablak melletti bokszban, megpillantották a lányt, amint bekanyarodik az épület mentén, és feléjük indul; próbálták egy idegen szemével nézni, mintha valaki másnak a lánya lenne, akit csak az imént mutattak be nekik, nem pedig az ő Deborah-juk. Tanulmányozták esetlen, kamasz testét, és rájöttek, hogy jó alakja van, az arca intelligens és élénk, de az arckifejezése valahogy fiatalabbnak láttatja a tizenhat événél.

Bizonyos keserű koraérettséget szoktak meg a lányuknál, de ennek most nyoma sem látszott az ismerős arcon, a gyerekükén, akitől elválni készültek. Az apa ezt gondolta: Miért volna az idegeneknek igazuk? A mi gyerekünk… amióta csak megszületett. Azok nem ismerik. Tévedés – micsoda tévedés!

Az anya a lányát figyelő önmagát figyelte. „Kívülről… nem látszódhat rajtam semmi… csak a könnyedség – a látszat legyen tökéletes.” És mosolygott.

Este megálltak egy kisvárosban, megvacsoráztak a legjobb éttermében, átengedve magukat a kaland és lázadás szellemének, merthogy nem voltak az alkalomhoz illően öltözve. Vacsora után beültek a moziba. Deborah láthatóan élvezte az estét. Végignevették a vacsorát és a mozielőadást, aztán a régebbi útjaikat idézték fel, elégedetten nyugtázták, hogy a legapróbb mulatságos kis részletekre is milyen jól visszaemlékeznek. Amikor megálltak egy motelnál, hogy ott éjszakázzanak, Deborah-nak külön szobát vettek ki, holott senki, még a szerető szülők se sejtették, hogy erre a különleges juttatásra milyen nagy szükség van.

Amikor kettesben maradtak a szobájukban, Jacob és Esther Blau a maszkjuk mögül egymás arcát tanulmányozták, s nem értették, miért nem hull le a lepel most, amikor magukban vannak – hogy fellélegezhessenek, lazítsanak és egymás társaságában megleljék a hőn áhított békét és nyugalmat. A vékony falon keresztül hallották, hogy a szomszéd szobában a gyermekük levetkőzik és lefekvéshez készülődik. Nem vallották be egymásnak, még a szemükkel se vallották be, hogy egész éjjel virrasztani fognak, mert hallani akarják, hogyan lélegzik odaát álmában… meg hogy hallani-e mást is… amiből esetleg baj lehet. Mielőtt megkezdték az éjszakai őrködést, csak egyszer, egyetlenegyszer bújt ki Jacob a maszkja mögül, és suttogta a felesége fülébe: – Miért kell elküldenünk?

– Az orvosok mondták, hogy be kell mennie – súgta vissza Esther, s feküdt tovább mereven, tekintetét le nem véve a néma közfalról.

– Az orvosok. – Ha valamit, hát ezt az élményt Jacob kezdettől fogva egyiküknek se kívánta.

– Jó hely, hidd el – mondta Esther ezúttal szándékosan hangosabban.

– Elmegyógyintézetnek hívják, Es, de hát az attól még olyan hely, ahová azokat zárják, akiktől szabadulni akarnak. Hogy lehetne az jó hely egy kislánynak – aki majdnem gyerek még!

– Te jóságos ég, Jacob, hát mit összekínlódtunk, míg végre elhatározásra jutottunk? Ha nem bízunk az orvosokban, akkor ugyan kiben bízunk? Dr. Lister állítja, hogy jelenleg csakis így segíthetünk a gyerekünkön. Meg kell próbálnunk! – Azzal az asszony ismét csökönyösen a fal felé fordult.

A férfi hallgatott, megint engedett a felesége akaratának; az asszony sokkal ügyesebben bánt a szavakkal, mint ő. Jó éjt kívántak egymásnak, aztán mindkettő úgy tett, mintha elaludna, mélyeket lélegzett, hogy a másik azt higgye, alszik már, s közben égő szemmel, éberen bámult bele a sötétbe.

A fal túloldalán Deborah elnyúlt az ágyban, aludni készült. Fug királyságában volt egy semleges terület, a Negyedik Szint. Oda csak véletlen folytán lehetett bejutni – bizonyos módszerek segítségével vagy akarattal semmiképpen sem. A Negyedik Szinten nem létezett elviselni való érzelem, se lelket ölő múlt, se jövő. Nem létezett emlék, se öntudat, csak a holt tények, melyek jöttek kérés nélkül, amikor szüksége volt rájuk, és amelyekhez nem kapcsolódott érzelem.

Most, hogy az ágyban fekve elért a Negyedik Szintre, a jövő nem érdekelte. A szomszéd szobában tartózkodó emberek állítólag a szülei. Ám legyen. De ez is annak az árnyékos világnak része, amely most épp a ködbe vész, s ő feltartóztathatatlanul úton van az új felé, amelyben semmi nem számít. Miközben kilép a régi világból, Fug királyságának intrikáitól, az Összestől, a Cenzortól és a fugosz istenektől is megmenekül. Oldalára fordult, és mély, álomtalan, nyugodt álomba merült.

Reggel a család ismét útra kelt. Miközben a kocsi kigördült a motel elől a sugárzó napsütésbe, Deborah arra gondolt, hogy az utazás akár örökké tarthat, s hogy az a nyugalom és csodás felszabadultság, ami eltölti, netán a Fug követelőző isteneinek és hivatalainak új adománya.

Újabb néhány óra elteltével, miután újabb barna és arany vidékeket és napfényben fürdőző kisvárosi utcákat hagytak maguk mögött, az anya megkérdezte: – Hol kell lekanyarodni, Jacob?

Fugban felsikoltott egy hang a Verem mélyén: Ártatlan! Ártatlan!

Deborah Blau a szabadságból fejjel rohant az egymással ütköző két világnak. Mint azelőtt is mindig, különösen, furán, hangtalanul esett szilánkjaira. Abban a világban, amelyben leginkább otthon érezte magát, a nap széthasította az eget, a föld vulkánként kirobbant, a teste ízekre szakadt, fogai, csontjai ripityára törtek. Azon a másik helyen, ahol a kísértetek és árnyékok éltek, egy kocsi ráfordult egy alacsonyabb rendű útra, majd az öreg, vöröstégla-épülethez vezető bekötőútra. Viktória-kori épület volt, kissé lerobbant, körülötte fák. Tébolydához képest egészen mutatós. Amikor a kocsi az épület előtt megállt, Deborah még kábult volt az ütközéstől, nehezére is esett kiszállni, felmenni a lépcsőn, belépni a házba, ahol majd várnak rá az orvosok. Az ablakok mind berácsozva. Deborah halványan elmosolyodott. Minden annak rendje s módja szerint. Helyes.

Amikor Jacob Blau meglátta a rácsokat, elsápadt. Többé már nem áltathatta magát azzal, hogy ez egy „üdülő”, ahová kikapcsolódni, regenerálódni megy az ember. Az igazság meztelenül, dermesztően állt előtte. Esther nyugtatgatni próbálta gondolatban: Erre igazán fel lehettünk készülve. Akkor meg miért vagyunk úgy meglepve?

Vártak, Esther olykor még igyekezett vidámságot erőltetni magára. A rácsos ablaktól eltekintve a helyiség közönséges várónak látszott, s az anya tréfásan megjegyezte, hogy milyen ásatag folyóiratokból áll az olvasnivaló. Valahonnan a messze távolból hallották, hogy egy hatalmas kulcs csikorogva elfordul a zárban, Jacob ismét megdermedt, s halkan felnyögött: – Nem neki való… a mi kis Debbynknek… – Észre se vette a lánya arcára hirtelen kiülő könyörtelen kifejezést.

Az orvos végigment az előcsarnokon, és kissé megacélozta magát, mielőtt belépett a helyiségbe. Aztán a szögletes, zömök férfi berobbant a szobába, ahol szinte kézzel fogható, füllel hallható volt a család szorongása. Az öreg épület rémisztő hatást vált ki az újonnan érkezettekből, tudta jól. Igyekszik minél előbb eltávolítani a lányt, aztán megvigasztalni a szülőket, amennyire lehetséges. Jó lenne, ha azzal az érzéssel válnának el tőle, hogy helyesen cselekedtek.

Ebben a helyiségben a szülők, férjek, feleségek az utolsó percben néha utálkozva fordultak el a szörnyű, rémítő betegség tényétől. Néha fogták és inkább hazavitték különös tekintetű szeretteiket. A rettegés, vagy a jó szándékú, ámde rossz helyzetmegítélés, vagy – tekintete ismét végigmérte a szülőket – a szemernyi elszabadult féltékenység és düh, ami nem hagyja, hogy a nyomorúság hosszú láncolata megszakadjon az ő nemzedéküknél. Igyekezett együttérzést mutatni anélkül, hogy bohócot csinálna magából, s hamarosan már hívathatta is a nővért, hogy vigye fel a lányt az osztályra. Deborah úgy viselkedett, mint aki sokkos állapotban van. S ahogy eltűnt szem elől, az orvos érezte, hogy szívet tépő fájdalma átszáll a két szülőre.

Megígérte, hogy mielőtt útnak indulnak, még elbúcsúzhatnak tőle, majd a titkárnője gondjaira bízta őket, aki jegyzettömbbel a kezében készen állt, hogy az adatokat felvegye. Amikor az orvos már a búcsú után ismét viszontlátta őket, mintha ők is sokkos állapotban lettek volna, még át is villant az agyán: sérülési sokk – a leánygyermektől való elszakadás eredménye.

Jacob Blau nem az a fajta volt, aki elemezgeti magát, vagy aki végigtekint az életén, és mérlegeli a hogyant és miértet. Időnként azzal vádolta a feleségét, hogy mohó és telhetetlen, hogy véget nem érő szóáradattal vájkál szenvedélyeiben. De ennek az érzésnek részben az irigység volt az alapja. Ő is szerette a lányait, bár ilyesmit soha a száján ki nem ejtett volna, ő is szeretett volna a bizalmukba férkőzni, de ugyanakkor képtelen volt a maga szívét megnyitni; emiatt aztán a titkaikba sem avatták be egymást soha. Idősebb leánygyermeke az imént vált el tőle, szinte örömmel maradt ott azon a borzalmas, kulcsra zárt-berácsozott helyen, arcát elfordította, és hátrált, amikor apja meg akarta puszilni. Nem kért a tőle telő vigaszból, szinte elhúzódott az érintésétől. Indulatos ember lévén Jacob most szükségét érezte, hogy a mérgét kiélje, tisztán, egyszerűen. De ezt a mostani dühödt állapotot olyannyira át- meg átszőtte a szánalom, rettegés és szeretet, hogy nem is tudta, hogyan szabaduljon tőle. Csak emésztette, rothasztotta belülről, aztán lassan beindult a régi fájdalom – a kiújuló fekélyé.

2

Deborah-t egy egyszerű kis szobába vezették, s ott őrizték, amíg a zuhany felszabadult. Ott is szem előtt tartották, egy asszony üldögélt békésen a gőzben, s tetőtől talpig végigmérte, miközben szárítkozott. Deborah engedelmesen tette, amit mondtak neki, de a bal karját kissé befelé fordította, hogy elrejtse csuklóján a gyógyulóban lévő két kis szúrt sebet. Az új rutin előírásainak megfelelően visszament a szobába, és megfelelt mindazokra a rá vonatkozó kérdésekre, amelyeket egy gunyoros hangú orvos feltett neki. Látszott, hogy semmit sem hall a Deborah háta mögött felhangzó üvöltésből.

A Középvilág légüres terében, ahol a lány Fug és Most között állt, épp életre kelt az Összes. Mindjárt üvöltve a nyakába zúdítják szitkozódásaikat, csúfondáros megjegyzéseiket, megsiketítve őt mindkét világ felé. Deborah próbálta kivédeni közeledésüket úgy, ahogyan a büntetésre számító gyerek vadul elébe vág annak, ami vár rá. Néhány kérdésre az igazságot mondta az orvosnak. Csak mondják rá, hogy lusta, hogy hazudós, ha úgy tetszik. Az üvöltés kissé fokozódott, most már tisztán kivehetővé vált néhány szó. A helyiségben semmi nem akadt, ami elterelné a figyelmét. Hogy el ne borítsa az áradat, más kapaszkodója nem volt, csak az Itt ezzel a jégcsap doktorral, aki jegyzetfüzetet tartott a kezében, vagy Fug, aranyló rétjeivel és isteneivel. Csakhogy Fug a rémület és elveszettség érzetének tartományaival is rendelkezett, és Deborah már azt se tudta többé, hogy Fug melyik királyságába vezető ösvény áll nyitva előtte. Az orvosoknak állítólag az volna a feladatuk, hogy őt a helyes útra tereljék.

Most pillantását arra az egyre vetette, amelyik ott ült a morajlás kellős közepén, és így szólt: – Én ezekről a dolgokról az igazságot mondtam el magának. És most fog rajtam segíteni?

– Az magától függ – felelte a férfi fanyar hangon, azzal összecsapta a jegyzetfüzetét, és távozott. Szép kis szakorvos, kacagott Anterrabae, a Zuhanó Isten.

Hadd menjek veled, könyörgött neki a lány, miközben zuhant, egyre zuhant mellette, hisz az isten számára nem volt megállás.

Legyen hát, felelte az. Lánghaja kissé felkunkorodott a zuhanás keltette szélben.

Azt a napot és a rá következőt Deborah Fug mezein töltötte, azokon az egyszerű, véget nem érő legelőkön, amelyeknek tág tere megnyugvást hoz a szemnek.

Ezért a nagy kegyért Deborah mélységesen hálás volt az Erőknek. Fugban túl sok vakság, hideg és fájdalom érte az elmúlt nehéz hónapok során. Most, mintha a világ törvényeinek engedelmeskedne, képzelete útra kelt, és felelt és kérdezett és cselekedett; ő, aki nem volt többé Deborah, hanem olyan személy, aki illendő nevet kap Fug mezein, énekelt, táncolt, s a rituális dalokat zengte a magasra nőtt füvet lengető, simogató szélben.

Jacob és Esther Blau számára a hazaút semmivel sem volt rövidebb, mint a kórházhoz vezető. Deborah már nem volt velük, s mégis, a szabadság, hogy kimondják azt, amit őszintén szerettek volna kimondani, korlátozottabb volt, mint valaha.

Esther úgy érezte, a férjénél jobban ismeri Deborah-t. Az ő szemében nem a gyermekded öngyilkossági kísérlet vezetett az orvostól orvosig járáshoz és végül a döntő elhatározáshoz. Miközben férje mellett ült a kocsiban, szerette volna elmondani, hogy hálás ezért az ostoba és erőltetett csuklófelvágásért. Végre kézzelfogható tényben nyilvánult meg a lappangó gyanú, hogy valami iszonyúan megfoghatatlanul, de nincsen rendjén. Az a félcsészényi kiömlött vér a fürdőszoba kövén végre nyomatékot adott homályos érzéseiknek és kimondatlan félelmeiknek, s ezért Esther másnap elment az orvoshoz. És most szerette volna Jacob tudomására hozni mindazt, amit a férfi nem is sejtett, de tudta, nem teheti meg anélkül, hogy fájdalmat ne okozna vele. A férfira nézett, aki mozdulatlan arccal ült, és tekintetét az útra szegezte. – Egy-két hónap múlva meglátogathatjuk – mondta.

Aztán hozzáláttak, hogy elfogadható mesét találjanak ki, amit majd beadnak az ismerősöknek és azoknak a távolabbi hozzátartozóknak, akik tele lettek volna előítéletekkel, ha megtudják, hogy a család egy tagja elmegyógyintézetbe került. Nekik majd iskolának állítják be a kórházat, és Suzynak, aki az elmúlt hónap során túlontúl sokat hallotta azt a szót emlegetni, hogy ez a gyerek „beteg”, s aki már korábban is meglehetősen értetlenül állt nővére egyes megnyilvánulásai előtt, majd azt mondják, hogy vérszegénység vagy legyöngültség, és ezért van szükség egy különleges iskolára, ahol majd megerősödik. A papával meg a mamával majd közlik, hogy minden a legnagyobb rendben… afféle szanatórium, ahová vitték. Azt már tudták, hogy jártak a pszichiáternél, és hogy az mit ajánlott, de persze az intézetről egészen más leírást kell adni, egy szót se a magas hangú, velőtrázó sikolyról, amit elmenőben, az egyik rácsos ablak mögül hallottak, s amitől remegni kezdtek, és a fogukat csikorgatták. Attól a sikolytól még Esther is gondolkodóba esett, hogy nem követtek-e el mégis hibát; a sikolyt ugyanúgy kénytelen lesz eltemetni a szíve mélyén, mint azt a tényt, hogy Deborah oda került.

Fried doktornő felállt és az ablakhoz lépett. A kilátás nem a kórházépületekre nyílt, hanem egy kis kertre, amely mögött az az udvar húzódott, ahol az ápoltak sétálhattak. A kezében tartott jelentést nézte. A három sűrűn gépelt oldallal szemben sorakoztak az előadások, amelyeket nem tarthat meg, a tanulmányok, amelyek megírását el kell halasztania, s a konzíliumokon való részvétel, amelyeket kénytelen lesz visszautasítani, ha ezt az esetet elvállalja. Szívesen dolgozott betegekkel. Betegségüknél fogva ezek az emberek képesek voltak úgy látni a normalitást, ahogy a „normálisak” közül kevesen. Azok, akiket megfosztottak a szeretettől, az osztozástól örömben-bánatban, valamint az egyszerű kommunikációtól, oly kiéhezettek voltak, oly tiszta szenvedéllyel áhították mindezen javakat, hogy azt egyszerűen gyönyörűnek találta.

A világ néha jóval betegebb, mint az intézményeiben élők, gondolta bánatosan. Tildára gondolt a németországi kórházban, még akkoriban, amikor Hitler volt a falakon kívül, és ő maga képtelen volt eldönteni, melyikük normálisabb. Az ágyhoz kötött, kényszertáplált és engedelmességig szedált Tilda gyilkos gyűlölködése néha még alábbhagyott annyira, hogy átmenetileg megvilágosodjon. Eszébe jutott, hogyan mosolygott fel rá szánni valóan gyengéd-udvariasan a kényszerzubbonyból, s mondta: – Ó, jöjjön csak, drága doktornő. Épp jókor érkezett a beteg vigaszteájához és a világvégéhez.

Tildának és Hitlernek már vége, és most egyre több az, amit el kell mondani, át kell adni az iskolából oly kevés élettapasztalattal kikerülő fiatalabb orvosoknak. Helyénvaló-e magánbeteget vállalni, amikor nyilvánvaló, hogy valódi javulást csak hosszú évek alatt lehet elérni, és amikor ezrek, tízezrek követelik írásban, telefonon a segítséget? Felnevetett, mivel rajtakapta magát az orvos hiúságán, amit valaha a páciens betegsége után következő legnagyobb ellenségnek nevezett. Ha Istennek jók egyenként, akkor talán ő is beérheti vele.

Leült a dossziéval, kinyitotta és olvasni kezdte:

DEBORAH BLAU, nő, 16 éves, korábbi kórházi kez.: nincs

EREDETI DIAGNÓZIS: SKIZOFRÉNIA

1. Vizsgálatok: A vizsgálatok magas (140–150) intelligenciát mutatnak, de a betegség tünetei fellelhetők. Sok kérdést félreértelmez, túlságosan magára vonatkoztat. Teljes szubjektív reakció az interjú és vizsgálat során. Személyiségtesztek tipikus skizofrén rendszerre vallanak kényszeres és mazochista összetevőkkel.

2. Interjú (első): A felvétel során a beteg tájékozottságról és logikus gondolkodásról tett tanúbizonyságot, de a beszélgetés előrehaladtával a logikus összefüggések kezdtek megszűnni, és minden helyreigazításnak vagy kritikának felfogható megjegyzésre rendkívüli szorongással, nyugtalansággal reagált. Mindent elkövetett, hogy a vizsgálatot vezető orvosra jó benyomást gyakoroljon eszes viselkedésével, melyet nagyszerű védekező mechanizmusként alkalmazott. Három alkalommal inadekvátan nevetett: egyszer, amikor szóba került, hogy a kórházi kezelést az öngyilkossági kísérlet tette szükségessé, kétszer pedig időpontok, hónap, nap emlegetésekor. A beszélgetés előrehaladtával viselkedése változott, egyre hangosabban beszélt, találomra számolt be élete olyan eseményeiről, amelyek véleménye szerint a betegsége kialakulásához vezethettek. Említette, hogy ötesztendős korában megoperálták, ami komoly traumát váltott ki belőle, emlegetett egy kegyetlen gyerekvigyázót s a többi. Az incidensek között nem mutatkozott összefüggés, és analógia nem volt felfedezhető. Hirtelen, egy epizód elmesélésének a kellős közepén a beteg vádlón felkiáltott: „Én ezekről a dolgokról az igazságot mondtam el magának. És most fog rajtam segíteni?” Orvos a beszélgetést tanácsosnak látta befejezni.

3. Családi háttér: Illinois államban, Chicagóban született 1932-ben. 8 hóig szoptatták. Egy húg, Susan, 1937-ben szül. Apa Jacob Blau, könyvelő, a családja 1913-ban emigrált Lengyelországból. Normális szülés. Ötéves korban a beteget kétszer operálták, daganatot távolítottak el a húgycsőből. Anyagi problémák következtében a család kénytelen volt összeköltözni a nagyszülőkkel Chicago kertvárosában. Helyzet javult, de az apa gyomorfekélyt kapott, és magas vérnyomástól szenvedett. 1942-ben a háború miatt beköltöztek a városba. Beteg rosszul alkalmazkodott, iskolatársai csúfolták. Pubertás fizikai szempontból normális, de 16 éves korban beteg öngyilkosságot kísérelt meg. Hosszú hipochondriás előtörténet, de a daganattól eltekintve fizikai állapota jó.

Dr. Fried lapozott, és a személyiségi tényezőkről és tesztekről készült statisztikai felmérésekre pillantott. A tizenhat éves lány fiatalabb minden eddigi betegénél. Eltekintve a beteg személyétől, nem érdektelen nyomon követni, hogy valakinek, aki ilyen kevés élettapasztalattal rendelkezik, segítségére lehet-e a terápia, hogy könnyíti vagy nehezíti az együttműködést.

Végül a lány kora döntötte el a kérdést, többet nyomott a latban, mint az orvostalálkozókon való részvételek és a megírandó tanulmányok.

– Aber wenn wir… Ha sikerül… – mormogta, kényszerítve magát, hogy ne az anyanyelvén gondolkodjon –, mennyi jó év vár még rá…

Tovább tanulmányozta a tényeket és számokat. Egy ehhez hasonló felmérés hatására egyszer azt a megjegyzést tette a kórházi pszichológusnak: – Nem ártana egy olyan teszt, amely az egészséget is kimutatja, nem csak a betegséget.

A pszichológus erre azt felelte, hogy az ilyen információ hipnózis, ametyl és érzéstelenítés segítségével könnyebben beszerezhető.

– Nem hinném – mondta dr. Fried. – A rejtett erő sokkal nagyobb titok annál. De végül… végül az egyetlen szövetségesünk.

3

Egy ideig – hogy földi időszámítás szerint meddig, azt Deborah nem tudta – béke volt. A környezet kevés igénnyel lépett fel, ezért ismét azt a benyomást keltette, hogy a világ nyomasztó terhei okozzák Fugban a sok szenvedést. Fugból néha úgy látta a „valóságot”, mintha csak egy vékony fátyol választaná el őket egymástól. Ilyen alkalmakkor Januce volt a neve, mert úgy érezte magát, mint a kétarcú Janus – más-más arcát fordította mindegyik világ felé. Akkor került bajba először, amikor az iskolában kicsúszott a száján ez a név. A Titkos Kalendárium szerint élt (Fug nem úgy mérte az időt, mint a világ), aztán délben visszatért a Nehéz Kalendáriumhoz, s akkor eluralkodott rajta a változás csodás és mindent átható érzése, s így írt alá egy dolgozatot: MOST JANUCE. A tanár megkérdezte: – Deborah, mi ez a megjegyzés a dolgozatodon? Mit jelent az a szó, hogy Januce?

S miközben a tanár a katedrán állt, a rémálom rettegése kelt életre a napvilág-józan osztályteremben. Deborah körülnézett és rájött, hogy csak körvonalakat lát, szürkét szürke háttérben, a térlátás megszűnt, lapos volt minden, mint a képeken. Az a megjegyzés a dolgozaton annak bizonyítéka, hogy Fug időszámításából érkezett a Földébe, átváltozás közben rajtakapták, s most mindkettőjük előtt felelnie kell. Az ilyen felelet azonban leleplezné a rettegést – azt a rettegést, amelyből az észszerűség alapján nem kellett volna felébrednie –, ezért aztán hazudott, és elkendőzte az igazságot, miközben a szíve majd’ megfojtotta. Ilyen veszélynek többé hangosan nem teheti ki magát, aznap este a Hatalmas Összes mind bezsúfolódott a Középvilágba: Fug istenei és démonai, meg a Föld árnyai, s együtt Cenzort állítottak királyságaik fölé, hogy az őrködjön Deborah szavai és tettei között, és védelmezze Fug létezésének titkát.

Az évek során Cenzor hatalma nőttön-nőtt, s az utóbbi időben már ő volt az, aki mindkét világba beleártakozott, így aztán se szó, se tett nem kerülhette el a figyelmét. Egyetlen elsuttogott titkos név, egyetlen írott jel, egyetlen kivillantott fénysugár már betörhetett a rejtekhelyre, hogy örökre elpusztítsa őt és mindkét világát.

A Földön a kórház élete folyt annak rendje s módja szerint. Deborah dolgozott a kézműves műhelyben, s hálás volt, amiért a világ maga is felajánlotta rejtekhelyeit. Megtanulta a kosárfonást, a maga keserű, türelmetlen módján fogadva az utasításokat. Tudta, hogy a társai közül egy se szereti. Az emberek soha nem szerették. Az osztályon egy kövér lány teniszezni hívta, és a döbbenet Fug legutolsó szintjéig visszhangot vert. Még néhány alkalommal találkozott a ceruzás orvossal, és megtudta, hogy ő az osztályos orvos – ő ad engedélyt a „kiváltságokra”: a normális világhoz való fokozatos alkalmazkodásra, hogy az ember elhagyhassa az osztály területét, az ebédlőben étkezhessen, kimehessen sétálni, majd egy mozi vagy bevásárlás erejéig elhagyhassa a kórházat. Ez mind kiváltság volt, és szükségeltetett hozzá az engedély, amely a távolsággal egyenes arányban mind nehezebben volt megszerezhető. Deborah például korlátlan ideig sétálhatott az udvaron, de ki nem mehetett. Deborah azt felelte a kövér lánynak, akit Carlának hívtak: – Száz négyzetméter erejéig vagyok megbízható. – Ha létezik olyan, hogy munkaóra, hogy fényév, akkor biztosan négyzetméter megbízhatóság is létezik.

– Ne aggódj – mondta Carla. – Hamarosan kapsz újabb kiváltságokat. Ha rendesen együttműködsz az orvosoddal, könnyítenek a helyzeteden valamelyest. Csak azt tudnám, hogy nekem meddig kell benn maradnom. Már három hónapja itt vagyok. – Mindketten azokra a nőkre gondoltak, akik az osztály túlsó végében vannak. Azok mind két évnél régebben kerültek be a kórházba.

– Kikerül innen valaha is valaki? – kérdezte Deborah. – Úgy értem, hogy meggyógyul és hazamegy?

– Nem tudom – felelte Carla.

Megkérdezték a nővért.

– Nem tudom – mondta az is –, nem olyan rég kerültem ide.

Lactamaeon, a fekete isten felhördült, az Összes – ami nem volt más, mint a tanárok és rokonok és iskolatársak egyesült tömege, amely örökkön örökké titkon elítélt és vég nélkül szitkozódott – gúnyosan felnevetett.

Örökre, bolond lány! Örökre, bolond lány!

Később az egyik kis segédnővér, tekintetét szigorúan a mennyezetre függesztve bement oda, ahol Deborah feküdt.

– Ideje felkelni – mondta a tapasztalatlanság rémült-reszketeg hangján. Nővérgyakornokok új csoportja érkezett akkoriban pszichiátriai gyakorlatra. Deborah sóhajtott, kötelességtudóan felkelt, s közben arra gondolt: megdöbbenti az őrület köde, amivel a szobát megtöltöm.

– Jöjjön szépen – mondta a gyakornoklány. – A doktornő látni akarja. Ő itt az egyik főnök, és nagyon híres orvos, úgyhogy jó lesz sietni, Miss Blau.

– Ha olyan jó orvos, akkor cipőt is húzok – felelte Deborah, s közben figyelte a fiatal nő arcára kiülő meglepett kifejezést, amely elszánt küzdelmet folytatott a rosszallással. Bizonyára figyelmeztették, hogy ne nyilvánítson erőteljes érzelmeket, mint amilyen a düh, a félelem vagy a vidámság.

– Igazán hálás lehet – mondta a gyakornok. – Nagyon szerencsés, hogy egyáltalán a színe elé kerül.

– Ismerik s szeretik az elmebetegek széles e világon – mondta Deborah. – Mehetünk.

A nővér kinyitotta az osztály lezárt ajtaját, aztán a lépcsőhöz vezető ajtót, majd lementek a földszintre, ami nem volt lezárva, s onnan ki az épület hátsó ajtaján. A nővér egy zöld zsalugáteres fehér házra mutatott – a kisvárosi, tölgyfákkal szegélyezett utcákba illő fehér épület sehogyan sem illett bele a kórházi környezetbe. Az elülső bejárathoz mentek, és becsengettek. Idővel egy apró termetű, ősz hajú, kövérkés asszonyság nyitott ajtót.

– A Felvételről jövünk. Ő az – mondta a nővér.

– Visszajönne érte egy óra múlva? – kérdezte a kis nő a hallgatótól.

– Meg kell várnom.

– Jól van.

Amint Deborah belépett az ajtón, a Cenzor monoton hangon küldözgetni kezdte figyelmeztető jelzéseit: Hol az orvos? Valahol az ajtó mögött leselkedik? A kis házvezetőnő a szoba felé tessékelte.

– Hol a doktornő? – kérdezte Deborah, miközben sietve igyekezett felmérni az egymást követő falakat, ajtókat.

– Én vagyok az – mondta az asszony. – Azt hittem, tudja. Dr. Fried vagyok.

Anterrabae kacagott, s zuhant, zuhant a sötétben. Micsoda álruha! A Cenzor meg azt morogta: Vigyázz… vigyázz.

Beléptek egy napfényben fürdő szobába, és a Házvezetőnő-Híres-Orvosnő megfordult: – Foglaljon helyet. Helyezze magát kényelembe. – Következett a nagy-nagy kimerültség, s amikor a doktornő megkérdezte: – Van valami, amit szeretne elmondani?, jött a dühroham, úgyhogy Deborah felugrott, és azt mondta, szavait egyszerre intézve hozzá, Fughoz, az Összeshez és a Cenzorhoz: – Rendben van… maga fölteszi nekem a kérdéseket, és én válaszolok… maga megszünteti a „tüneteimet”, és hazaküld… és akkor mi marad meg nekem?

– Ha nem igazán akarná elmondani, nem is mondaná el – jegyezte meg az orvos halkan. A rettegés kötele vetett hurkot Deborah nyaka köré. – Tessék, foglaljon helyet. Semmit nem kell elmondania, amíg nem látja elérkezettnek az időt, s addigra lesz más, ami a helyébe kerül.

Deborah leült, s közben a Cenzor így szólt fugoszul: Ide hallgass, Egyes Számú Madárka. Túl sok itt a kisasztal. Az asztalok védtelenek az esetlenségeddel szemben.

– Tudja, miért került ide? – kérdezte az orvosnő.

– Az esetlenségem miatt. Első helyen áll az esetlenség, de hosszú a lista: lusta, önfejű, csökönyös, önző, kövér, rút, utálatos, tapintatlan és kegyetlen. És hazudik is. Ennek a kategóriának alcsoportjai is vannak: (a) tettetett vakság, képzelt fájdalomérzet, amelynek hatására valóban hétrét görnyed, hallani vél dolgokat, beüti-beveri a lábát, szédülést színlel, bizonyíthatatlanul és rossz szándékból szimulál; (b) Nem kooperál. Kihagytam volna, hogy barátságtalan?… Szóval barátságtalan is.

A csendben, ahol a porszemcsék keresztülhullottak a nap fénypászmáján, Deborah arra gondolt, hogy talán életében először mondta ki őszintén igaz érzéseit. Ha mindez így van, hadd legyen, s ő úgy hagyhatja maga mögött ezt a rendelőt, hogy legalább közölte, mennyire belefáradt, mennyire undorodik az egész sötét és szorongató világtól.

– Nos, ez bizony jókora listának tűnik – mondta a doktornő egyszerűen. – Némelyik közülük véleményem szerint nem felel meg a valóságnak, de hát komoly munka áll előttünk.

– Hogy barátságos és aranyos és elfogadható és boldog legyek, miközben a sok hazugság kijön belőlem.

– Hogy magát rendbe hozzuk.

– Hogy felhagyjak a panaszáradattal.

– Hogy megszüntessük az okait, amennyiben azok érzelmi megrázkódtatások termékei.

A hurok megszorult. Rettegés vad áramlata öntötte el Deborah fejét, s a látása ismét elszürkült. – Maga is azt mondja, amit a többiek… hogy nem létező betegséggel kapcsolatos álpanaszok.

– Én úgy érzem, világosan megmondtam, hogy a betegségét igen súlyosnak tartom.

– Mint a többiekét, akik itt vannak? – Ennél messzebb nem merészkedett, máris túlontúl közel került a rettegés fekete foltjaihoz.

– Azt akarja megtudni, hogy véleményem szerint itt van-e a helye, hogy a magáé is lelki betegség-e? Ez esetben a válaszom igen. Úgy vélem, hogy a betegsége ilyen eredetű, de ha hajlandó komolyan megküzdeni, s az orvosa is komolyan megküzd magával, akkor szerintem javulhat az állapota.

Ilyen nyíltan. Ugyanakkor a Deborah fejében keringő ki nem mondott, megkerült, körülírt szó, a „bolond” rémülete mellett mintha fénysugár kísérte volna a doktornő kimondott szavait, az a fajta fény, amely visszavilágított a múlt néhány szobájára. Az otthonra, az iskolára s a sok orvosi rendelőre, ahol mind közölték vele vidám-vádaskodón: Magának Semmi Baja. Deborah évek, hosszú évek óta tudta, hogy van baja, de még mennyire – valami nagyon mély és komoly baj, sokkal lényegesebb, mint arra az ideiglenes vakság, az éles fájdalom, bénaság, rémület és emlékezetkiesés utal. Mindig azt mondták: „Magának semmi baja nem volna, ha csak…” Most végre kiderül: minden oka megvolt a dühöngésre, amit azok az orvosi rendelők kiváltottak belőle.

– Mire gondol? – kérdezte a doktornő. – A vonásai mintha nyugodtabbak volnának.

– A vétség és a bűntett közötti különbségre gondoltam.

– Hogyan?

– A fogoly bűnösnek vallja magát a tekintetben, hogy nem szenved akut akármicsoditiszben, ugyanakkor elfogadja az ítéletet, miszerint első fokon bolond.

– Talán inkább másodfokon – jegyezte meg a doktornő halvány mosollyal. – Nem egészen önként, és nem egészen előre megfontolt szándékkal.

Deborah hirtelen maga előtt látta a szüleit, amint magukban, mégis együtt álltak a törhetetlen üvegű, kulcsra zárt ajtó túloldalán. Nem szándékosan idézte fel a jelenetet, de mi tagadás, a gondolat némi kajánsággal töltötte el.

Deborah meghallotta, hogy a nővér fel-alá járkál a másik szobában, mint aki értésükre kívánja adni, hogy lejárt az idő.

– Ha nincs ellene kifogása, megbeszéljük a következő alkalmat, és megkezdjük beszélgetéseinket, mert nekem meggyőződésem, hogy mi ketten, ha nagyon elszántan akarjuk, fölébe kerekedhetünk ennek a dolognak. De előbb még egyszer szeretném hangsúlyozni, hogy akarata ellenére sem a tüneteitől, sem a betegségétől nem fogom megfosztani.

Deborah kitért a nyílt elkötelezettség kinyilvánítása elől, ugyanakkor nem bánta, hogy arcára, fenntartásai mellett, kiül az „igen”. A doktornő észre is vette. Miközben kiléptek a rendelőből, Deborah minden igyekezetével azon volt, hogy úgy viselkedjen, mintha valaki egészen más volna, mintha egyáltalán nem érdekelné a hely, ahol van, és a személy, aki mellette áll.

– Holnap, ugyanebben az időben – mondta a doktornő a nővérnek és a betegnek.

– Egy szavát sem érti – jegyezte meg Deborah. – Kharón görögül beszélt.

Dr. Fried elnevette magát, majd ismét elkomolyodott. – Remélem, előbb-utóbb sikerül bebizonyítanom magának, hogy ez a világ nem maga az alvilági Sztüx.

Megfordultak és távoztak, s Kharón fehér fejfedővel és csíkos egyenruhában a zárt osztály felé kalauzolta az eltávolodott lelket. Dr. Fried nézte, hogyan mennek a nagy épület felé, és arra gondolt: Valahol ebben a koraérettségben és megkeseredettségben, s valahol ebben a betegségben, amelynek a korlátait még nem tudta körülírni, komoly erőtartalékok rejlenek. Jelen vannak és munkálkodnak; kihallatszott az alig észlelhető megkönnyebbülésből, amikor a betegség tényét megállapították, de még inkább az „öngyilkossági kísérletből”, a néma segélykiáltásból s a bátor és drámai megnyilvánulásból, ami csak a serdülőknél és azoknál a betegeknél fordul elő, akik még nem adták fel a küzdelmet, mondván, hogy a játéknak vége, s a tettetés ideje lejárt. A lelki betegség ténye most kinyilváníttatott, de magának a betegségnek a gyökerei továbbra is a mélyben rejtőznek, akár a vulkán fehér magmája, melynek odakinti lankáit gyönyörű zöld lombozat takarja. Valahol, tán épp a vulkán alatt ott lapul az akarat és erő eltemetett magva. Dr. Fried nagyot sóhajtott, majd visszatért a munkájához.

– Ezúttal… ezúttal megpróbálhatom én csak életre kelteni! – sóhajtotta anyanyelvének szórendjét használva akaratlanul.

4

Suzy Blau egész könnyen bevette az iskolaszanatórium-mesét, s amikor Esther a saját szüleinek adta elő, megpróbálta üdülővé előléptetni a kórházat. Csakhogy az ősök nem hagyták magukat átverni, s majd’ megpukkadtak.

– Semmi baja a gyerek agyának! Vág az esze, mint a borotva – mondta a papa. (Nála ez volt a legnagyobb elismerés.) – Legföljebb az a baj, hogy ebben a családban egy nemzedékkel följebb agyament valaki, s annak az esze is őbelé szorult. Az a gyerek az enyém, hús a húsomból. Hogy a fene essen mindannyiótokba! – Azzal kiviharzott a szobából.

Ezt követően Esther napokig könyörgött, hogy hagyják már jóvá a döntését, de csak amikor Claude, Esther bátyja és Natalie, a nővére – a család kedvencei – bevallották a mamának meg a papának, hogy bizony, meglehet, szükség van a gyógykezelésre, akkor enyhült csak meg az öreg valamicskét, hisz Deborah volt a kedvenc unokája.

Odahaza Jacob hallgatott, ámde korántsem békélt meg azzal, amit ő és Esther csinált. Kétszer is felkeresték dr. Listert, s Jacob végighallgatta, igyekezett vigasztalást lelni a hitben, hogy helyesen cselekedtek. Amikor egyenesen nekiszegezték a kérdést, nem tiltakozhatott, a tények mind azt sugallták, hogy minden igaz, de ha csak egy másodpercre is az érzelmeire hallgatott, kételyeivel nyomban tele lett a világ. Amikor Estherrel veszekedtek, kimondatlan maradt a lényeg, s a gyűlölet és vádaskodás szavakban meg nem nyilvánuló légköre ülte meg őket.

Az első hónap elteltével levél érkezett a kórházból, amelyben nagy általánosságban beszámoltak Deborah tevékenységeiről. Jól alkalmazkodik a kórházi rutinhoz és a munkatársakhoz, megkezdte a terápiát, és sétálhat az udvaron. Ebből a semmitmondó levélből Esther kihámozott minden parányi reménysugarat, újra meg újra elolvasta, minden pozitív jelet fölnagyított, jobbra-balra forgatta a megjegyzéseket, addig csiszolta, formálta, míg a legjobb megvilágításban sikerült feltüntetnie.

Megküzdött azért is, hogy a papa és Jacob kételyeit eloszlassa, a tükör előtt gyakorolta be, hogyan adja elő legkedvezőbben ellenérveit. Meggyőződése volt, hogy a papa valahol a szíve legmélyén tudja, hogy jól döntöttek, hogy a düh, amit Deborah kórházba vitele váltott ki belőle, csak a sértett büszkeség kifejezésre juttatása. Esther észlelte, hogy nagyszerű emigráns apja, a domináns, gyors, nyughatatlan egyéniség már a beletörődés jeleit mutatja; csak a hang, amit használ, az ugyanolyan nyers, mint mindig. Esther néha egyenesen úgy érezte: Deborah betegségének előtérbe kerülésével életük minden célkitűzése és mozgatórugója górcső alá került. Egy este váratlanul feltette a kérdést Jacobnak: – Mekkora a felelősségünk ebben az egészben? Milyen megbocsáthatatlan bűnöket követtünk el vajon?

– Honnét tudnám? – felelte a férfi. – Tán elkövettem volna, ha tudom, mit teszek? Én úgy éreztem, rendben van az élete – nagyon is rendben van. És most azt mondják, hogy szó sincs róla. Szerettük, vigasztaltuk. Sohasem fenyegette fázás és éhezés…

És Esthernek ekkor jutott eszébe, hogy Jacob múltja is a bevándorlóé; ő is fázott, ázott, éhezett, ő is idegen. És egészen biztosan megesküdött magában, hogy ezeket a rémeket távol tartja a gyerekeitől! Kezét védelmezőn a férfi karjára tette, de a mozdulatra Jacob elfordult.

– Mit tehettünk volna még, Esther? Mit tehettünk volna?

Az asszony nem tudott felelni, de másnap levelet írt a kórháznak, s megérdeklődte, mikor mehetnek el látogatóba, s beszélhetnek a doktornővel.

Jacob örült, hogy írt nekik, és várta a választ, naponta leste a postát, de a papa csak felmordult: – Mégis, mit csinálnának… majd megmondják, hogy tévedés történt? A világ tele van marhákkal. Gondolod, hogy az a hely kivétel?

– Ostobaság! – mondta Jacob dühösebb hangon, mint amit az apósával valaha is megengedett magának. – Az orvosoknak tartaniuk kell magukat az etikai szabályokhoz. Ha rájönnek, hogy tévedés történt, azonnal haza fogják engedni.

Esther ráébredt, a férfi még mindig abban reménykedik, hogy a diagnózist megváltoztatják, hogy bekövetkezik a csoda, hogy a zárt ajtót szélesre tárják, hogy az elmúlt év során élt életük filmjét visszapergetik, s mindenki felszabadultan nevethet azon, hogy milyen mulatságos az élet – vissza, vissza egészen addig, amíg még el sem kezdődött semmi, amíg még meg nem történtté tehető. Hirtelen megszánta Jacobot, de hát nem hagyhatta meg abban a hiszemben, hogy ezért akarja felkeresni a kórházat. – El akartam mondani az orvosoknak… meg akartam kérdezni… nos, az életünk megváltozott… s vannak dolgok, amelyekről Deborah nem is tudhat, amelyek oda vezettek, ahová jutottunk. Oly sok mindennek van meg a jó oka, amin mi a legjobb akarattal se változtathattunk.

– Egyszerűen éltük az életünket. Jól éltünk. Méltóságteljesen. – A férfi őszintén hitte, amit mondott, s Esther visszatükröződni látott mindent a kettejük kapcsolatában, a házasságkötésük előtt és után, amikor örök hűséget kellett volna fogadnia, de nem tette. Esther nem bírta elviselni a gondolatot, hogy most okozzon fájdalmat a férfinak. Amúgy is mi értelme volna; a küzdelem nagy része már a múlté. Deborah-tól eltekintve nincs jelentősége, s ki tudja, számára is mit jelent vajon.

És néha, az első hónapokban voltak nyugodt, mi több, boldog időszakok is. Suzy egyedül maradt, és kezdett magához térni, és Jacob, bár tagadta, rádöbbent, hogy mielőtt Deborah elment, lábujjhegyen éltek, sokáig átengedték magukat valaminek, ami rémületes és megnevezhetetlen.

Egy nap nevetve, tréfálkozva bezúdultak Suzy osztálytársnői, és Esther a pillanat sugallatára meghívta valamennyiüket ebédre. Suzy ragyogott, s amikor mind hazamentek, Jacob kedélyesen megjegyezte: – Milyen ostobák ezek a kölykök. Vajon mi is ilyenek voltunk? Az a kicsi azzal a sapkával! – És őszintén, felszabadultan kacagva hozzátette: – Te jó ég, hogy ma este mennyit nevettem. Nem is emlékszem, mikor mulattam utoljára ilyen jól! – Majd: – Valóban ilyen sok idő telt volna el? Évek?

– Igen – felelte Esther. – Ilyen sok idő telt el.

– Akkor talán mégiscsak igaz, hogy… boldogtalan volt – mondta a férfi, s közben Deborah-ra gondolt.

– Beteg – mondta Esther.

– Boldogtalan! – ordította Jacob, és kirohant a szobából. Néhány perc múlva visszatért. – Igenis boldogtalan! – ismételte meg.

– A szülei azt írják, hogy szeretnék meglátogatni – mondta dr. Fried. A nehéz, tizenkettedik századi vas csapórács túloldalán ült – időnként megesett, hogy Deborah a rácsot fedezte fel kettejük között. A csapórácsot ezúttal felemelték, nem látszott, de amikor a doktornő a szülőket és a látogatást szóba hozta, Deborah nyomban meghallotta, amint nagy erővel lezúdul, s elválasztja őket.

– Mi történt? – kérdezte a doktornő, aki nem hallotta a lezúduló rács robaját, viszont észlelte a hatást.

– Valahogy nem látom és nem is hallom, mit mond – felelte Deborah. – A kapu mögött van.

– Már megint az a középkori kapu. Hát azt tudja-e, hogy azokon a kapukon mindig van egy kisajtó? Miért nem nyitja ki?

– A kisajtó is be van zárva.

A doktornő a hamutálcába bámult. – Nos, ezek a maga kovácsai nem lehettek túlontúl okosak, különben biztosan nem építettek volna olyan kerítést, amin ne volna egy nyitható kisajtó.

Deborah bosszankodott, amikor a doktornő egyszerűen megfogta, átcsoportosította, és a saját céljaira használta az ő külön bejáratú tényeit. A doktornővel szemközti rács egyre vastagodott. A szelíd, idegenes kiejtéssel beszélő hang bele-beleveszett a fémfal mögötti csendbe. Az utolsó mondat ez volt: – Akarja, hogy eljöjjenek?

– Anyát akarom – felelte Deborah –, de őt nem. Nem akarom, hogy apa meglátogasson.

Maga is meglepődött. Tudta, hogy komolyan gondolja, hogy ez valahogy nagyon fontos, de nem tudta, miért. Évek óta úgy hagyták el a szavak a száját, hogy az agya nem emlékezett, hogy utasítást adott volna rá. Néha csak egy érzés lett rajta úrrá. Az érzés hangot kapott, de mögötte a logikai összefüggés, amely által a világ meggyőzhető volna, néma maradt, ezért már ő maga sem hitt a vágyainak. De annál elszántabban küzdött értük. Ez a mostani érzés, tudta, leginkább örömnek nevezhető, afölötti örömnek, hogy hatalmában áll a büntetés és jutalmazás. Apja iránta érzett szeretetét fordította ellene fegyverként, de tudva tudta, ha mégoly nehezére esett is megfogalmazni, hogy a férfi szeretete és szánalma most veszélyes volna rá nézve. Tudta, hogy ez a kórház jó neki. Azt is tudta, hogy emellett nem tudna síkra szállni, hogy nem tudná megmagyarázni, miért is van itt a helye. Tekintettel a maga némaságára és az önmagukért beszélő zárt ajtókra és rácsos ablakokra, Jacobon könnyen erőt vehet a rémület és a szomorúság, amit akkor látott rajta, amikor idehozták. Talán úgy határoz, hogy véget vet ennek a „bebörtönzésnek”. A nők a zárt osztályon mindig ordítanak, sikoltoznak. Egyiküknél esetleg épp akkor billen ki a mérleg nyelve. Deborah mindezt tudta, de képtelen volt kimondani. Ugyanakkor tisztában volt az erejével is.

Látta, hogy a doktornő szája mozog, és elképzelte, hogy kérdéseket, vádakat öklendezik. Zuhanni kezdett, csatlakozott Anterrabaehoz s az ő tűzokádó sötétségében tért vissza Fugba. Ezúttal messzire zuhant. Sokáig teljes sötétség fogta körül, azután szürkülni kezdett, de azt is csak a bekötött szemén keresztül látta. A hely ismerős: a Verem. Itt az istenek és az Összes hörögtek, üvöltöttek, de még ők is kivehetetlenül. Elhatoltak hozzá emberi hangok is, de azoknak sem volt értelme. Betolakodott a világ, de az a világ szilánkokra hasadt és felismerhetetlen.

Egyszer, még régen, odalenn a Veremben leforrázta magát, mert látta ugyan a kályhát és rajta a forró vizet, de a célja s formája nem hordozott jelentést a számára. Magának a jelentésnek sem volt jelentése. És a Veremben persze nem létezett olyan, hogy rettegés, mert a rettegésnek sem volt jelentése. Néha még angolul is elfelejtett.

Rettegni a Veremben egyedül attól kellett, hogy ki kell kerülni belőle, hogy visszatér az akarás, a jelentés fontosságának tudata, az igény, mielőtt maga a jelentés visszanyeri az értelmét. Volt egy nap (szintén az iskolában), amikor kiemelkedett a Veremből, miközben a tanár a könyvébe vésett szóra bökött, s megkérdezte: – Ez mi… mi ez a szó itt? – Deborah kétségbeesetten igyekezett értelmét látni a fehér lapnak, a fekete vonalaknak, kanyarulatoknak. Semmi. Minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy ki tudja nyögni angolul: – Micsoda? – A tanár dühös volt. Bolondot akar csinálni belőle ez a gyerek? – Mi ez a szó? – Semmi. Deborah képtelen volt kivenni egyetlen értelemmel bíró szót a fehér lapon sorakozó vonalakból, foltokból. Valaki a háttérben kuncogni kezdett, és a tanár, tekintélyét megőrzendő, otthagyta a néma Deborah-t, és beleveszett a szürkeségbe. A jelen semmivé vált; a világ semmivé.

Dr. Fried rendelőjében még nem vette kezdetét a visszatéréstől való rettegés. Deborah mélyen lenn járt a Veremben, még nem számított, van-e nyelv, jelentés vagy akár fény.

Esther Blau izgatottan feltépte a levelet, és miközben olvasta, előbb elképedt, azután méregbe gurult. – Azt írja, akarja, hogy meglátogassam, de azt mondta az orvosnak, hogy ezúttal szeretné, ha egyedül mennék. – Igyekezett könnyíteni Jacob helyzetén azzal, hogy nem a levél szavait ismétli: „nem kívánja látni Mr. Blaut”.

Jacob erre azt felelte: – Nos, akkor lemegyünk, egy ideig vele leszünk, aztán ti kettesben maradtok, ha úgy akarod.

Esther megpróbált kicsit közelebb kerülni az igazsághoz. – Nem, Jacob, véleményük szerint a kettőnk jelenléte most több volna számára annál, amit el bír viselni. Majd én vezetek, vagy felülök a vonatra.

– Ne légy ostoba – mondta a férfi. – Badarság. Megyek.

– Nem badarság – felelte a nő. – Jacob, kérlek…

A férfi felvette a levelet az asztalról, és elolvasta, s a düh, ami erőt vett rajta, nem annyira a levélben található szavaktól öntötte el, inkább a felesége váltotta ki belőle, aki megpróbálta elhallgatni előle az igazságot. – Mégis, mit képzel magáról?

– Beteg, Jacob… mondtam neked… megmondta dr. Lister is.

– Jól van! – hagyta rá a férfi. – Jól van.

A dühön most felülkerekedett a megbántottság. – Nem mehetsz egyedül. Majd én vezetek, és aztán a háttérben maradok. Ha meggondolja magát, találkozhat velem.

– Természetesen. – Esther tudta, hogy már megint beadta a derekát. Mindig kétfelől rángatták, de hát kénytelen volt eltűrni, hogy Jacob meghozza érte ezt az áldozatot. Talán ha ott lesz, legalább az orvossal beszélhet, és az megnyugtatja. Felkelt, kivette a férfi kezéből a levelet, remélte, hogy a hosszú út majd enyhíti az elutasítás tagadhatatlan szavait.

Amikor a hálószobába ment, hogy eltegye a levelet, Esther hallotta, hogy Suzy telefonon beszél valakivel. – De nem tudom… az ilyesmit lehetetlenség eltervezni… mondtam neked. A nővérem, Debbie nagyon beteg. Nem… kapják a jelentéseket róla minden hónapban. Nem… nem erről van szó. Hanem, ha a következő levélben rossz hír van, akkor semmi kedvük nem lesz, hogy én itt valamit is rendezzek… Persze. Majd szólok, ha rendben van a dolog.

Hirtelen, tehetetlen düh lángolt fel Esther fejében, egy pillanatig szinte égette a szemét. Deborah! Deborah… hogy mit művel ez a lány valamennyiünkkel!

5

Dr. Fried világos, rendetlen irodájában fogadta Esther Blaut. Feltétlenül ki akarta deríteni, hogy Deborah anyjára szövetségesként vagy hátráltató tényezőként kell-e számítania a kezelés során. Sok szülő mondta – még hitte is –, hogy segíteni akar a gyerekén, aztán menet közben derült ki, burkolt vagy nyílt formában, hogy gyereke valójában részét képezi önmaga tönkretételére irányuló titkos igyekezetének. Egy gyerek függetlensége túl nagy kockázatot jelent némely szülők gyönge lábon álló egyensúlyának. Esther hibátlan felszínéről dr. Fried intelligenciára, műveltségre és nyíltságra következtetett. És elszántságra, amely nehezen csal mosolyt az arcára. Hogy ez a két ellentétes akarat micsoda küzdelmet vívhatott egymással az évek során!

Letelepedtek a kényelmes székekre, az orvosnő kissé nehezen lélegzett, és slamposnak érezte magát a csodásan felékszerezett Esther láttán. Figyelmesen tanulmányozta. Az asszony normális: tisztában van az élet nehézségeivel, ugyanakkor tud örülni az ajándékainak. A lánya nem. Hol keresendő a különbség?

Az anya körülnézett a helyiségben. – Ide jár… Deborah ide szokott jönni?

– Igen.

Megkönnyebbülés ült ki a gondosan elrendezett felszínre. – Igazán kellemes. Nincsenek… rácsok. – Sikerült kinyögnie, annyira erőlködött, hogy nyugodt legyen és tárgyilagos, hogy a doktornő szinte összerezzent.

– Pillanatnyilag nem sokat számít. Nem is tudom, megbízik-e bennem annyira, hogy olyannak lássa ezt a szobát, amilyen a valóságban.

– Elképzelhető, hogy meggyógyul? Annyira szeretem!

Ha valóban ez a helyzet, ennek a szeretetnek nehéz próbát kell kiállnia, tekintetbe véve mindazt, ami előttük áll, gondolta dr. Fried.

– Ahhoz, hogy rendbe hozzuk, mindannyiunk iszonyatos türelmére és eszelősen kitartó munkájára lesz szükség – mondta. Idegenes kiejtésével furcsán hatott ez a köznyelvi megfogalmazás. – Neki is mérhetetlenül sok energiát kell belefektetnie abba, hogy meg bírjon küzdeni azokkal az ösztönökkel, amelyek a biztonság réve felé hajtják… ezért meglehet, hogy rendkívül kimerültnek fogja találni, és sokkal elhanyagoltabbnak, mint elvárná. Van valami, ami e percben kiváltképpen aggasztja?

Esther igyekezett formába önteni gondolatait. Valóban túlontúl elsietett dolog Deborah javulása felől érdeklődni; aggodalomra más adott okot.

– Tudja, szüntelenül… szüntelenül azon őrlődünk, hogyan történhetett nálunk ilyesmi. Annyi szeretetet kapott tőlünk! Állítólag ennek a betegségnek az okai az illető múltjában, gyerekkorában keresendők. Úgyhogy megállás nélkül igyekszünk visszapergetni a múltat. Töröm a fejemet, Jacob is töri a fejét, a család többi tagjai is gondolkodnak, tűnődnek, és az eredmény, hogy semmi okát nem találjuk a dolognak. Egyszerűen nincs rá magyarázat, érti, és éppen ez benne az ijesztő.

Hangosabban beszélt, mint szándékában állt, igyekezett meggyőzni a székeket, az asztalokat, a doktornőt és az egész intézményt a rácsaival és a benne sikoltozó emberekkel egyetemben, akik biztosan egészen más oknál fogva kerültek oda… nyilvánvaló… nem kétséges.

– Az okokat már nagyságuk miatt sem lehet egy csapásra átlátni, ráadásul nem is látja őket olyannak az ember, amilyenek valójában, de mindenki elmondhatja a maga igazát, a mit miértjét. Mesélje el nekem, hogyan látja Deborah-t és önmagát a maga szemszögéből és nézőpontjából.

– Gondolom, apámmal kell kezdenem.

A papa Lettországból vándorolt be. Dongalábú volt. Valahogy ez a két dolog sokkal inkább volt rá jellemző, mint a neve meg a foglalkozása. Fiatalemberként került át Amerikába, szegény volt, idegen és nyomorék, és úgy veselkedett neki az új életnek, mintha valami ellenséggel kellene birokra kelnie. Dühödten kiművelődött, dühödten belevetette magát az üzleti világba, előbb elbukott, aztán sikerült neki, meggazdagodott. A nagy vagyonnal és a tőle megszokott elszántsággal vett egy hatalmas házat a született és eredendően gazdagok negyedében. A szomszédai olyan előkelő népség voltak, hogy tátott szájjal nézett fel rájuk, azok pedig viszonzásképpen megvetésükkel sújtották a vallása, a kiejtése, a szokásai miatt. Pokollá tették a felesége és a gyerekei életét, ő viszont egyként átkozta mindet, a szomszédokat, a feleségét és a gyerekeit, a tőle megszokott szókimondó, nyers szavakkal, amelyeket még a rettenetes múltjából hozott magával. Belátta, az igazi sikert majd nem ő, hanem az ivadékai fogják learatni, akik műveltek lesznek, a kiejtésük nem idegenes, akiket már tejbe-vajba fürösztenek.

A lett és jiddis átkokat, amelyeket a gyermekek még a térdén lovagolva elsajátítottak, igyekezett francia műveltség segítségével ellensúlyozni.

– 1878-ban az arisztokrata gyerekek hárfázni tanultak. Tudom, mert nekem is hárfáznom kellett, bár az a hangszer addigra divatját múlta, s gyűlöltem, és ráadásul semmi érzékem nem volt hozzá. Apám kitűzni való zászlóként lobogtatta, márpedig neki el kellett foglalnia a bástyát, ha másképpen nem, hát rajtam keresztül. Néha, miközben gyakoroltam, a papa föl-alá járkált mellettem, és a képzeletbeli arisztokratához intézte szavait: – Látod, a fene essen beléd – ez én vagyok, a kis nyomorék!

A papa „amerikai” gyerekei abban a biztos tudatban nőttek fel, hogy minden értékük, előkelőségük, kulturáltságuk és sikerük merő látszat csupán. Hogy valójában mit érnek, azt megtudhatták a szomszéd egyetlen pillantásából vagy a papa megjegyzéseiből, ha langyos volt a leves, vagy késve érkezett értük az udvarló. Ami az udvarlókat illeti, azok is kiállítási tárgyként szolgáltak; nagy hírű családok büszkén lengetett lobogói; a szövetségkötések árán kivívott győzelmek jelképei, miként régen is szokás volt az óhazában. Ámde az önfejű Esther választása nem olyan emberre esett, aki a család elképzeléseinek megfelelt. A fiú eszes volt ugyan, nyájas modorú és társaságképes; csak épp könyvelést tanult, a családja pedig „szegény zöldfülűek bandája”, tehát Esthernek nem megfelelő, a vele kapcsolatos álmokkal összeegyeztethetetlen. Folyt a veszekedés, a marakodás, aztán a Jacob előtt álló nagy reményekre való tekintettel a papa végül beadta a derekát. Natalie elég jól ment férjhez ahhoz, hogy a család ezúttal vállalja a kockázatot. Hamarosan mindkét fiatalasszony teherbe esett, papa pedig a dinasztia alapító tagjaként tetszelgett önmaga előtt.