Nemere István

A lottózó időutas

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-743-4

MOBI ISBN: 978-963-453-744-1

Tartalomjegyzék

1. Vendégvárás

2. Bolygóhóhérok

3. Találkozás

4. A mélység fiai

5. A pszicho-madár

6. A zsákmány

7. A repülő jurta

8. Játék

9. Dávid és a Góliátok

10. Rita

11. Kettőscsapda

12. Matt

13. A boldogságosztó

14. A remekmű

15. A hang

16. „Ők”

17. Óriási ötlet

18. Űrhalál

19. A holdverseny

20. Madárszárny

21. Optikai robbanás

22. Adana

23. Beszivárgás

24. Hol vagytok?

25. Omega bázis 04

- 1. A túlméretezett páciens

- 2. A szomorú bolygó

- 3. A vízgyógyítók

26. Fogadás

27. Kocsmai verekedés

28. A lottózó időutas

Vendégvárás

Az Auriga nevű bolygó lakói űrhajót küldtek a Földre. Az üzenetváltás már évekkel előbb megkezdődött. Egyelőre csak szám-sorokat, könnyen érthető matematikai képletek rádiójelekké formált kódjait küldhették el nekik az emberek. Valami hasonló volt a válasz is.

Aztán egy napon fölfedezték a Föld felé száguldó űrhajót.

Megindult a találkozás előkészítése. Összeültek a tudósok és kimondták: az idegenek valószínűleg békés szándékkal jönnek, fogadjuk hát őket ugyanúgy... Mindenesetre, a leszállóhelyen legyenek készenlétben a hadsereg különböző egységei, a legmodernebb fegyverekkel, riadókészültségben...

A leszállóhelyen? - kapták fel a fejüket a politikusok. Hol is fog leszállni az űrhajó...?

Versengés kezdődött, végtelenül makacs és céltudatos ellenfelek összecsapása. Az afrikaiak a Szahara mellett kardoskodtak: elég széles, szép síkság, ott szálljon le az űrhajó!

De az európaiaknak, polinézoknak és ázsiaiaknak, amerikaiaknak és ausztráloknak is megvolt a maguk kedvenc leszállóhelye. A vita hónapokig tartott. Bár egyesek aggódtak, hogy nehéz lesz megértetniük az Auriga űrhajósaival, hol érjenek földet - a vitának csak nem szakadt vége. Végül sorshúzással döntötték el, hol várja majd a fogadóbizottság a vendégeket. A sorshúzást az egész földi interkontinentális tévéhálózat közvetítette.

Mikor végre ezen is túl voltak, a radar képernyőjén már tűhegynyi pontból mákszemnyire nőtt az Auriga küldöttségét hozó űrhajó. Ideje volt a fogadtatás más aspektusaira is gondolni.

Hosszas belső harcok után eldőlt, hogy a fogadáson minden országnak egy-egy képviselője jelenhet meg. A tudósok azért küzdöttek, hogy néhány képviselőjük szintén jelen lehessen a majdani nagy eseményen. A televízió helyszíni közvetítést tervezett.

- Ki tartja meg az üdvözlőbeszédet? - tette fel a kérdést az egyik népszerű hetilap. Nosza, megindult a vetélkedés tíz-egynéhány nagyhatalom vezetői, híres tudósok, írók, művészek és színészek között.

Egy pantomimművész is jelentkezett, állítván, hogy az űrből érkező vendégek úgyis csak az ő „beszédét" fogják megérteni.

Így aztán mielőtt eldőlt volna a vita, ki is mondja el az üdvözlőbeszédet, egy másik, sokkal fontosabb probléma nyomult előtérbe: milyen nyelven hangozzék el a szónoklat? Az angolul beszélők természetesnek vették, hogy angolul kell azt elmondani, az ő nyelvük „világnyelv".

Más nyelvek képviselői lehurrogták őket, állítván, hogy maguk az angolul beszélők is állandóan félreértik egymást, hogyan érthetnének akkor szót az űrből érkező vendégekkel...? A franciák még mindig azt hitték, hogy az ő nyelvük is világnyelv, s erősen kardoskodtak. De nem sajnálták a pénzt a propagandára a spanyol és az arab nyelv harcosai sem.

Nem sokkal később kínaiul már meg is jelent egy nyomtatott röplapon az üdvözlőbeszéd tervezete, melyet természetesen egy kínai mondana kínaiul a vendégeknek. A beszéd elején a küldött „Kína és a többi állam nevében" akarta üdvözölni az Auriga űrhajósait... Felléptek a német, olasz, indonéz, szuahéli, tagal és más nyelvek képviselői, éles harcot folytatva egymás ellen. Két tudóscsoport energiát nem kímélve harcolt a latin(!) és az eszperantó nyelv alkalmazása mellett. De szép számmal akadtak olyanok is, akik a „kis" nyelvekért szálltak síkra, mondván hogy azok - annyi évszázados mellőzés után - most végre híressé válhatnának... De túl sokan voltak és kíméletlenül letiporták egymást.

A vita még akkor is tartott, amikor az Auriga űrhajó földközelbe ért.

Az „angol tábor" szakadár lépésre szánta el magát: saját leszállóhelyet jelöltek ki, ahol csak ők várták az idegeneket. Erre a többi ország is követte példájukat: a Föld tele lett rádió-„világítótornyokkal" körülvett Auriga leszállóhelyekkel, ahol az államok vezetői huszonnégy órás ügyeletekben várták a vendégeket. Ismét nagy keletjük volt a sötét frakkoknak és cilindereknek.

Az idegen űrhajó megérkezett és Föld körüli pályára tért.

A tudósok naphosszat obszervatóriumaikban ültek, rádiótelefonok recsegtek, „forró drótokon" forró szavak szálltak. Mindenütt azt remélték, hogy éppen náluk fog földet érni a különös formájú űrhajó, így telt el egy hét.

A nyolcadik napon megszólalt az Auriga űrhajó rádióhangja. A földön használt összes hullámhosszon beszélt egy gépies hang, méghozzá 3186 földi nyelven, ugyanazt az egyetlen mondatot ismételgetve: A LEGJOBB MOSÓPOR AZ „OLIGA" EZT HASZNÁLJA EGÉSZ AURIGA.

Bolygóhóhérok

„A Rossznak el kell tűnnie. A Jó maradhat..."

(Krug)

Krug egyszerűen közölte:

- A Broxy-tér 2-esben vagyunk. Hamarosan áttörjük a 3-as falát, és rendben lesz a dolog.

A leggyakrabban ezt közölte: „rendben lesz a dolog". Ő mindig mindent elintézett, rendbe tett, végigvitt. Nem vitás, ő lett a parancsnok ezen az úton is. Űrhajónk az ő utasításait betartva törte át a terek közti „falakat". Távolodtunk otthonunktól és ez mindnyájunknak kellemes izgalmat okozott. Már vagy tizedszer indultunk el ebben a felállásban: Krug, Velv, Óbba - és nem bántuk meg. Jól dolgoztunk együtt. A munkánk ugyan kissé különös volt, de hát nem vagyunk egyformák. Az egyik csillagász, a másik takarító-automatákat javít. Vannak űrhajósok és vannak moszattermesztők. Mindenki csinálja azt, amit tanult, amihez ért, ez nálunk vezető elv.

Óbba is közeledett. Krug igazított valamit az irányítón, éreztük a gyorsulást. A képernyőkön számsorok és jelek peregtek, pillanatonként változtak az űrhajóra ható erők. De mi nem féltünk.

- Öreg mesterek vagyunk az űrben - jegyezte meg Óbba. Úgy látszik, ő is arra gondolt, amire én. Észrevettem már, hogy sokszor eltaláljuk egymás gondolatait. Világok között száguldva olykor csak a rutinban bízhattunk. „Öreg mesterek" voltunk a szakmában, így közlik ezt mifelénk ebben a ciklusban. Divatfogalom.

Krug is feszült volt, de titkolta. Az űrhajó átszáguldott a 3-as határon, a Broxy-térben otthonosan éreztük magunkat. Gyakran dolgoztunk errefelé. Sok itt a nyugtalan, izgő-mozgó, kárt kárra halmozó nemkívánatos társaság. Az Elnökség kritikus szemmel figyelte őket.

Ugyanebben a téregységben most egyszerre két feladatot bíztak ránk. Az első már nem sokáig várat magára. Hiszen közeledünk a célhoz.

Sebességünket csökkentettük. Az optikai berendezések jól láthatóvá tették a környezetet. Egy lapos galaxis szélén haladtunk, elkerülve a száguldó fő áramlatokat. A legközelebbi spirálkarban sok ezer napot láttunk ragyogni. Az automatavezérlés hiba nélkül vitte a hajót a célba. Az Elnökség mindent tudott erről a világról - vagy legalábbis úgy hitte.

- A szokásos töltet? - kérdezte Óbba. Világos sörényét büszkén hátravetette. A helyére vonult. Krug a gépektől átvette a vezérlést. Az automata persze ekkor sem kapcsolt ki, vigyázott ránk. Én a perceptorok előtt foglaltam helyet. Még mindig igen gyorsan haladtunk. A kiszemelt bolygó hamarosan betöltötte az összes érzékelő értékmutatóit és természetesen a központi képernyőt is. Soroltam az adatokat.

-Egyezik. Ez az - közölte Krug. Láttam, hogy errefelé nincs űrhajózás. Semmilyen mesterséges égitest nem keringett a bolygó körül.

Jelek csak az elektromágneses tartományba érkeztek. A hallásunk különösen éles és alapos, a fajunk egyik jellemzője. A készülékeink pedig minden hullámhossztartományban kiszűrik a zavaró hatásokat. Mégis, itt csak érthetetlen kakofóniát hallottunk. Az ott élő idegenek csicseregve cseréltek információt, vad zajokat sugároztak.

-Primitív, barbár népség! - dühöngött Krug. Közelebb vezette a hajót. Már alig százezer egységre voltunk tőle, Krug begyújtotta a fékezőrakétákat. A hajó lassított.

-Célkereszt közepén - közölte Óbba. Még eszembe jutott, hány millió értelmes lény élhet azon a bolygón? Talán nem mindenki bűnös közülük. Nem mindenki tehet arról, hogy tévútra kerültek, hogy anticivilizációs törekvéseikkel magukra vonták a kozmikus harmónia lénycsoportjainak haragját. Márpedig az ítélet ilyenkor mindig egyféle szokott lenni... Kivéve, ha Krug másképpen dönt. Az Elnökség meghagyta neki az Utolsó Döntés jogát. Ha az elítélt és célba vett civilizáció fel tud mutatni valamit, ami mellette szól... Bármit, ami mégis bizonyítaná, hogy jók, nemesek. Hogy az eddigi felméréseink hibásak voltak. Ha megbizonyosodnánk, hogy mégis jó úton haladnak... De ezek nem ilyenek voltak.

-Célban! -jelentette Óbba. Én is jelentettem, hogy az összes érzékelő azonosította a bolygót. Már csak a parancs teljesítése volt hátra.

Krug egy pillanatig gondolkodott.

- Töltet! - vezényelt. Óbba működésbe hozta a kilövőt. A totálbomba oly gyorsan száguldott el a hajótól, hogy rakétájának fénye is csaknem azonnal eltűnt a fekete háttérben. A távolban ragyogtak a csillagok.

Hidegen, holtan. Csak az a bolygó élt - még.

De nem sokáig. Mintegy vezényszóra fordultunk el a képernyőktől.

A robbanás fénye így nem vakított el senkit. Én még kezeimet is szemeim elé helyeztem. A dörejt nem közvetíthette az űr. Amikor visszafordultunk, az első fényhullám már tovaszáguldott. A bolygó akkor esett szét darabjaira. Szörnyű látvány volt - mindig megráz, pedig már régóta vagyok a szakmában. Ahogy társaim, úgy én sem a múlt ciklusban kezdtem...

Kiömlött a vörös magma, felforrtak a vizek, a légkör párafehéren lobbant tova. Elképzeltem az ottani lények halálhörgését. Ha ugyan jutott idejük arra, hogy észrevegyék: katasztrófájuk mennyire globális. Egyetlen kicsiny időegység alatt vált semmivé az, amit biztosan öröknek hittek.

Most hallgattunk, hajónkat ismét gépek vezették a második célpont felé. Az akusztikus kijelzők üresek voltak, az űr csendje vett körül bennünket. Száguldottunk. A pusztítás mértéke a feladat teljesítése után hatolt ismét tudatunkba, ilyenkor kétségek között hánykolódunk. Volt-e, van-e jogunk egész társadalmakat gyilkolni? „Bolygóhóhérok" vagyunk, mondta egyszer valaki az Elnökségből. Rajtuk a felelősség, ők adják ki a parancsokat, jelölik ki a célpontokat - vigasztaltam magamat, magunkat.

Az Elnökség sok szempont alapján dönt, és mindig hosszasan fontolgatnak minden döntést. Biztosan sok jó okuk volt. hogy azt a bolygót is pusztulásra ítélték.

Az űrhajó hihetetlen sebességgel kerülte meg ugyanazt a galaxist. A másik spirálkar végébe igyekeztünk. Ismét igénybe vettük a Broxy- 2-es hiperteret, így rövidítettük le a távolságot és persze jóval kevesebb energiát használtunk fel. Térből térbe jutva csak a „falak" áttörése jelent energiafaló akadályt, a repülésünk szinte nem is fogyaszt üzemanyagot.

Közeledtünk a kettes számú célponthoz, az azt rejtő naprendszerhez.

Az Elnökség jelentése szerint itt is van egy bolygó, rajta olyan nyugtalan lényekkel, amelyek vétettek a kozmikus törvények ellen. Mert a törvényeket meg lehet sérteni akkor is, ha az illető társadalom mit sem tud létezésükről. Sőt, még az űrben létező többi kozmikus fajjal sem találkozott soha. Ezeket az ittenieket a megfigyelők úgy jellemezték: most készülnek kitörni az űrbe, hamarosan elhagyják bolygójukat - ám ott előzőleg nem tettek rendet.

Krug az előzetes tájékoztatón égnek emelte sörényét: „Márpedig rendnek kell lennie...! Képzeljétek, Óbba és Velv, azok az ostobák még folyton egymást gyilkolják azon a kis bolygón! Érdekcsoportjaik fizikailag és végleg megsemmisítik egymást, úgy az egyedek, mint a kisebb-nagyobb társulásaik. És ezek a gyilkosok most szeretnének szétterjedni az űrben is! Az Elnökség kijelentette, erről szó sem lehet. A barbárok...!"

Krug ilyenkor szinte dühöngött. Otthon hallottam, még sohasem kegyelmezett meg egyetlen világnak sem. Ha az Elnökség kijelölte a célpontot, Krug onnan bizony nem hozta vissza a kilövetlen totálbombáját.

„Bolygóhóhér" volt a javából. Velünk együtt.

„Sejtitek, mifélék, ugye,..? Valami fékevesztett, nyomorult társaság.

Csak az öldöklésen jár az eszük. Művészet semmi, etika semmi, filozófia semmi... Vadállatok!" - dühöngött még egy ideig, sörénye lengett a fején.

Óbba nevetve hallgatta, én sem törődtem vele túlságosan - megszoktuk már. Krug ilyen, és kész.

Áttörtük a 2-es és 3-as Broxy-falat. A gépek jól számították ki a parabolaívet - máris abban a naprendszerben voltunk. A legközelebbi bolygók csaknem egyenlő távolságban voltak tőlünk. Az automata helyzetfelismerő rendkívül rövid idő alatt azonosította a környező égitesteket. Nem volt kétség, ismét célba értünk.

- Az az... - mutatott Krug előre. A bolygó - láttuk a képernyőkön - színes volt, és aránylag kicsi. Jól láttuk a légkörét. Óbba beállította a készüléket. A célkereszt még nem állt rá a bolygóra - de ez csak idő kérdése volt. Rövid idő kérdése.

Bekapcsoltam a műszereimet. Az elektromágneses sávokban olyan hangzavar keletkezett, hogy alig bírtuk hallgatni. A vizuális jeláradat rendszerét még nem fejtette meg a számítógép - de már dolgozott rajta.

Krug a navigációval volt elfoglalva, ismét kikapcsolta az automatákat, közben azért figyelt az akusztikus jelszórókra is.

- Barbárok... - morogta. Obbával összenéztünk: kezdi már! Ma egyszer aztán igazán megharagszik, könnyebb a tudatának elindítani a totálbombát. Mindig ezért csinálja szerintem.

Amikor a vizuális jelsorozatokat is megfejtette az automatika, a nagy képernyőn megláttuk az idegeneket. A kép egyenesen a bolygójukról érkezett. Valami csoportosulás volt a lényeknél - sokan látszódtak a képen, mind fekete volt, de lehet, klimatikus mesterséges bőrt viseltek, vagy könnyű páncélzatot csupán - közben számunkra teljesen ismeretlen tárgyakat tartottak mellső végtagjaik között.

- No, nézzétek! Önnön fajuk gyilkosai, ráadásul milyen rondák! - dühöngött-gúnyolódott Krug. - Négy végtagjuk van, mégis mesterségesen kitámasztják magukat, nehogy eldőljenek! És ott felül az a gömb, hát nem nevetséges?

És közben arra gondoltam, ezek már ismerik a vizuális jeltováb-bítást és nemcsak azt. Mert most Óbba közölte észrevételeit: - Csakugyan közel lehetnek a kozmikus hódítás kezdeteihez. Jelen pillanatban háromezer-nyolcszáztizennégy mesterséges hold kering a bolygó körül, de a műszereink jeleznek ott kisebb űrhajókat is. Ezek tényleg nagy léptekkel mennek előre! Azaz... mentek előre, eddig a pillanatig...

Krug bekapcsolta a megörökítőket. Tudnivaló: az Elnökség minden alkalommal képes-hangos beszámolót akar a helyszínről. Hát meg is kapja. - Célkereszt közepén! -jelentette Óbba. Kitisztítottam az érkező hangot. A képernyőn még mindig az ottani közvetítés képei. A furcsa négyvégű lények azzal a gömbbel felül, a nevetséges eszközeikkel ültek-álltak ott vagy ötvenen. A mágneses zavarok elmúltak, és egyszer csak az egyik lény vadul hadonászni kezdett felső végtagjaival...

-Célban! - mondta Óbba. Krug sörénye nyugtalanul mozdult. És akkor történt.

Először nem érzékeltük igazán, mi történt. Valósággal belerobbant az agyunkba. A fülünkön át. Mert hisz a vizuális kép nem változott. Az idegen lények úgy ültek, mint eddig, csupán néhány mozdulatot tettek, azt hiszem. Tehát a kép nem volt fontos. De a hang...!

A hatás egyszerre volt édes és erős. A félénk hömpölygő hangáradat legyőzhetetlennek tűnt. Egyetlen pillanatnyi szünet nélkül tartott. Alulról vastagabb, mélyebb színű hangok törtek fel, csatlakoztak a felsőbb, magasabb tartományokhoz, azzá váltak maguk is - miközben más hangcsoportok felülről ereszkedtek alá, hogy szinte észrevétlenül beleolvadjanak az alsókba. Behunytam a szememet és azt hiszem, így tettek társaim is.

Minden irányból áradtak a hangok. Gyönyörű sereg volt, végtelen és jóságos. Egyszerre láttam azt, ami volt, és azt is, ami lesz vagy lehet, esetleg lehetne... Zöld folyóparton futottam gyermekként, ott ahol születtem. Meleg víz és meleg levegő ölelt egyszerre, biztonságban voltam. És vágy is ébredt bennem - így maradni, örökre...!

Hegyeken száguldottam, alig érintve a talajt. Fantasztikus világ tárult elém, és mind onnan, onnan jött felém, abból a hangsereget létrehozó bolygóról! Ahol semmit sem ismertem. Eddig. De most mintha ez is megváltozott volna. Sörényem szememre hullott, nem kellett kép, nem kellett látvány. Egész tudatom beitta-beszívta a hangáradatot. Ott volt a világűr és ott voltak a bolygók. Lények lelke és akarata. Tehetsége.

Ha létezik tudaton túli világ, a halhatatlanok lakhelye - hát ez onnan áradt. Nem egyszerű lények egyszerű lelkében termett. Valami közölhetetlenül fenséges áradt e hangokból. Összetört bennünket, letaposott, a semmibe verte eddigi öntudatunkat. Mégis, élveztük ezt a fájdalmas gyötrődést. Gyönyörrel hallgattuk, ahogyan valaki senkivé tett bennünket. Elhallgattuk volna, ki tudja meddig...? Akartuk érezni, tovább, tovább!

Óbba mozdulni sem tudott. Krugnak több ereje volt: - Ez...igazi...zene - morogta torokhangon. A sörénye hátára lapult.

Kinyitottam a szememet. Azok az idegenek ott a képernyőn már nem voltak olyan csúnyák...

-Óh végtelen kozmosz... micsoda értelem és érzelem - nyögte újra Krug. Láttam, meghatódott. Egész tartása erre utalt. Nehezen fordultam el a képernyőtől. Négy végtagú, gömbös, mű-testbőrt viselő lények? Hát mi tán szebbek vagyunk, mint ők?

-... Ez kibírhatatlanul szép... - Krug sörénye már ellepte egész hátát, érzelmek rázták tudatát. Soha sehol nem hallottunk ilyesmit - otthon sem. Ha a mi zenénk csak fele ilyen szép lenne!

Ismét ránk rohantak a hangok, tudatunkat tűz égette. Minden kozmoszok nukleáris tűzgolyói, veletek vagyunk! Mi vagyunk ti! Napok, bennetek égünk el! Miért okoz oly gyönyört ez a fájdalom?

- Óbba kiáltozva vonaglott, első öt keze lehanyatlott a célzóról.

Krug a padlóra lapult:

- ...Nem barbárok, nem. Élniük kell!

Néztem Krugot. Teste hosszú volt és lapos, hátsó lábsorai mellett a bőrrétegek már páncéllá keményedtek. Régóta van e világon, és messze még várható újraszületése. Nálunk otthon a Broxy-4-ben lévő Thanduq bolygócsoporton az újraszületést ki kell érdemelni.

- Ugye, nem lövünk? - kérdezte Óbba magához térve. A zene még nem ért véget. Krug csak tagadóan intett hátsó harmadik kezével. Én mozdítani sem tudtam testemet. Tudatom már alig bírta befogadni a csodás zenét, ugyanakkor nem tudtam elszakadni tőle. Rettegés ébredt bennem: egyszer vége szakadhat? Csak az nyugtatott meg, hogy működtek a megörökítők. Felvették az utolsó rezdülést is - ez a zene már a miénk is!

A képernyőn közben jelek bukkantak fel. Jobbról balra olvastam az első, a többinél nagyobb jelcsoportot. Az első ilyen volt: T, a második R, a harmadik - akár az ottani lények háztetői: A. A negyedik viharos szelektől ide-oda röpült kis felhők az égen: Z. Az ötödik egy kör: O, a hatodik pedig két túl egyenes hegycsúcs egymás mellett: M. De az is lehet, balról jobbra kellett értelmezni: M-O-Z-A-R-T... A számítógépünk nem tudott mit kezdeni a jelekkel. Talán azt a fogalmat takarta: zene? Vagy a zenét előállító szerszámos lények csoportját hívták így, esetleg a tévéállomás, amely közvetítette ezt a csodálatos hangorkánt? Vagy egy reklám volt mindössze...?

Krugot a zene az űrhajó padlójába préselte. Tudta: a megörökítő szerkezetek felveszik ezt is... Ilyen zsákmánnyal még egyetlen bolygóhóhér sem tért haza. Parancsot adott a visszafordulásra. Az automatika közömbösen engedelmeskedett. Krúgnak joga volt a helyszínen felülbírálni az Elnökség döntését - de ez most történt meg először.

A csodazene hosszan kísért bennünket, és attól kezdve nem feledhettük.

Én, Velv, egy időegységgel később otthagytam a bolygóhóhérok csapatát. Az Elnökség megbízásából a Hallgatózok csoportjának vezetője lettem. Időnként áttörjük a világok közti falakat, hogy ismét a furcsa kék bolygó közelébe lopózva hallgassuk adásaikat. Lopjuk a zenéjüket. A sok egyéb zaj közül gyakran kiszűrjük azt a fenséges, halhatatlan hangsorösszeállítót is, akit első ízben Kruggal és Obbával hallottam. Felvesszük, megörökítjük, tudatvesztésig hallgatjuk. Amikor hazatérünk, fajtársaink már az űrrepülőtéren várnak ránk, azonnal sugározzuk nekik az igazi zenét. Krugról azóta csak azt hallottam: elvonult egy lakatlan helyre, csak azt a zenét vitte magával, örökké hallgatja. Az Elnökség is megváltozott - mióta itt van ez a mozart, egyetlen bolygóhóhért sem indítottak útnak.

Találkozás

Az erdő fölött ragyogott a nap. Messze volt még az este. Lágy sugarak villóztak a dombok között; finom port vert néhány szekér. Lovak ballagtak, dús farkukkal csapkodva űzték el a legyeket. Galambok szálltak körbe, aztán leültek a háztetőre. Egy pillanat múlva tisztán hallatszott a sok kis karmos láb mocorgása a cserepeken. A falu felől trágyaszagot hozott a könnyű szél. Megmozgatta a jegenyék ágait is, egy levél cikázva, lassan hullott alá, majd belesimult a porba.

Az udvaron a kút mellett lovakat itattak. Zsákokkal megrakott parasztszekerek álltak a kőfalba vágott bejárat előtt, valaki posztóvégeket árult egy asztalon. Cselédlányok korsót vittek a kútról, fiatal testük meghajlott a súlytól. A fogadó konyhájából hagymaszag áradt. A ház körül, a veteményeskertből most jött a fogadós kövér felesége, két kisfiú szaladt el mellette jókora káposztával a kezükben.

A tornácon három asztal volt deszkalapokkal, de csak kettőnél ült egy-egy férfi. A szélső asztal gazdája már befejezte az evést, letette jókora kését, hátradőlt, és az udvart nézte. Bajuszos, ötven körüli ember volt, hosszú haja vállára hullott. Mozdulatai megfontoltságról árulkodtak.

Öltözete alapján városi polgárnak látszott. Nem volt gazdag: olcsó bor volt a kupában, amit a fogadós nemrégen tett eléje. Lefaragta a húst a csontról, és most jóllakottan nézte a tetőn a galambokat, figyelme aztán a szomszédjára fordult.

A másik vendég még javában evett. Vékony, mozgékony emberke volt, a keze most is járt az asztalon ide-oda. Kenyeret tört, fűszereket szórt az ételbe, türelmetlenül tekintgetett körbe. Végre találkozott a tekintetük.

A vékony alighanem valami nagyúr szolgája lehetett, erre utalt öltözete is.

Mentéjéről hiányoztak a csak nemesuraknak kijáró paszományok.

- Már megbocsásson kegyelmed - fordult a hosszúhajúhoz . - Nem tudja kegyelmed, mikor jön a postakocsi?

-Csak estefelé - válaszolta amaz kedves mosollyal. Látszott, már régen szeretett volna szóba elegyedni bárkivel. Nagyot szusszantott, és folytatta: - Innen már nincs messze a város. Ez az utolsó csereállomás. Új lovakkal hamar átkel a gázlón, és mire feljönnek a csillagok, megáll a kocsi a főtéren.

-Oda igyekszik kegyelmed is? - a posztóruhás már a végén járt az evésnek. Mint mindent, ezt is sietve végezte, pedig hát most tudta meg, nincs oka a kapkodásra.

- Így vagyon - bólintott amaz nyugodtan, egy percre ismét az udvart nézte. A fogadósné most szennyes ruhát vitetett hátra a szolgálólányokkal; az egyik - egy hosszú hajú, de csúnya, sovány teremtés szeme megakadt a tornácon ülő vendégen, ám ez csak egy pillanatig tartott, aztán a lányok eltűntek a ház sarka mögött. Ostorok pattogtak, nyikorogva indult el az egyik szekér. A lisztet a vízimalom felől hozták. Kalapos kereskedő mutatta lova patáját egy szolgának: elveszett a patkója! A legény megvakarta a tarkóját, aztán csak a vállát vonogatta. A galambok lemerészkedtek az udvarra, ahol a lovak zsákjából kihullottak a zabszemek.

De egy fekete kutya dühösen csaholva elkergette őket.

- Akkor hát sok időnk van még - mondta a sovány. Mintha megkönnyebbült volna, bár türelmetlensége nem múlott el. Befalta a maradékot is, szeme körül megsűrűsödtek az elégedetlen ráncok. Gondosan megtörölgette kését. A hosszúhajú jóízűen böffentett egyet, és határozatlanul felállt.

- Sétára vagyon kedve kegyelmednek? - a sovány még szájába rakott egy kenyérdarabot. Jó vastag héjjal sütötte a fogadósné az itteni kenyeret. Amikor a férfi felállt, teli szájjal tette hozzá: - ímhol van a folyópart, egy árnyas ligettel.

Ezt meghívásnak is vehette az öregebb. Beszédbe elegyedjen egy idegennel...? Eszébe jutott, hogy ezt is dolgának tudhatja be, ha úgy akarja. Bizonytalanul bólintott. Amikor lementek a lépcsőn, viháncoló gyerekek csapata szaladt el mellettük. Egy ló nyerített. A szekeres parasztok már messzire jártak, buzdító kurjongatásukat sem hallották.

Csönd ülepedett a vidékre.

A fekete kutya bizalmatlanul szemlélte őket, nem jött közelebb. A fogadóban rengeteg embert látott nap mint nap, már csak a gazdától tűrte el olykor a simogatást.

- Nem kedvelem a várakozást - mondta a posztóruhás. A hosszúhajú még hallgatott. Lassan sétáltak ki a kapun, és akkor rögtön megpillantották a folyót. Az idősebb férfi járt már erre, tudta, hogy ott fentebb van a gázló. Vízimadarak köröztek egy öbölben a nádas fölött. A folyó nem volt nagyon széles, de ilyenkor délután mintha már halványkék pára bukkant volna fel a meder fölött.

- Kegyelmed mindig siet - mondta mosolyogva a hosszúhajú.

Megigazította a mentéjét, csizmájával odábbrúgott egy követ. - Olyan, akár a császár. Annak is mindig sietős a dolga.

- Ismeri kegyelmed a császárt? - a sovány hangjában tisztelettel vegyes kíváncsiság rezdült.

- Láttam már néhányszor - mondta amaz. A soványnak megfordult a fejében, hogy tán éppen maga a császár ez itt, aki álruhában vizitálja a népet; hallott már ilyesmit. De az régen volt, talán igaz sem volt; no és ez az ember egy csöppet sem hasonlított az aranytallérokon látható arcra. Nem, ez nem az. A mai császár aligha megy el egyedül az emberek közé, annál sokkal jobban félti a bőrét. Valami városi ember lehet, talán a polgárok egyik hivatalnoka. Megnyugodott.

Később leültek egy kidőlt fa törzsére. A fogadónak innen csak a kéménye látszott, jólesően füstölgött. Volt hát hová menniük, ha netán vihar törne rájuk. De az égről még a bárányfelhők is eltűntek, esőtől sem kellett tartaniuk. Ültek és nézték a folyót, beszéltek a császár utolsó háborújáról, az adókról. A sovány néha felugrott, ide-oda sétált, visszaült.

Még ültében is toporgott.

- Kegyelmed a legszívesebben futásnak eredne, és ha bírná, bíz gyalog jutna el a városba. A postakocsinak előtte - hunyorgott a hosszúhajú. Kemény fűszálat tört le, szájába rakta végét, fogait piszkálta.

Kiköpte a rágós hús darabjait.

- Bizony, ha nem fékezne a letrisztikus tömeg... - szaladt ki a sovány száján, de gyorsan abbahagyta, és aggódva pislantott a másikra. A hosszúhajú szájában megállt a fűszál, aztán kiköpte, és a soványra meredt: - Hogy... hogy mondta kegyelmed? Letrisztikus tömeg?

- Á, dehogy... félrehallotta kegyelmed... - próbálta a szót másra terelni amaz, de a hosszúhajú megragadta a karját. Közelről néztek most egymás szemébe. A sovány látta, milyen feszült öröm jelenik meg amannak napégette arcán:

- És ha én erre azt mondom: húzza be kegyelmed a bé-kettes mágneses teret? Rögtön meglódulhat az a tömeg!

A posztóruháson volt a döbbenet sora. De most már halványan ő is örülni kezdett:

- Egyszerűbben is eljárhatnék ez esetben. A tehetetlenséggel szemben nem sokat tehetek, de ha figyelmen kívül hagyom a tömegvonzási együtthatót?

- Ám akkor más energia kell, legalább részben!

- Az sem baj! A készletben akad összegerjeszthető sugarakkal működő részecskegyorsító is...!

- Csak a sugárirányításra kell ügyelnie, no nem?

- De még mennyire! És ha az automatikus működésű independent kapcsolóra bízom magamat, nagyobb baj akkor sem érhet!

- Erre persze csak különleges körülmények között kerülhet sor...

- Világos!

- ...merthogy az itteni viszonyok között meglehetős feltűnést keltenék vele.

Elhallgattak, előbb körülnéztek. A táj békés volt, közeledett a napnyugta. Az alkonyt csak a lassan nyúló árnyékok jelezték. A vízparton békák kuruttyoltak. Gyík surrant a fűben, közel hozzájuk.

Aztán újra összenéztek. Most már a sovány is leült, és egészen más hangon kérdezte:

- Szóval te is analizátor vagy?

- Persze. Helyszíni-2es megfigyelő és elemző. A Béta Pictoris-négyesről jöttem. És te?

- Én a Camelopardalisról. Tudod, a Gamma-kettesen már egész szépen fejlődünk. Megoldottuk a nagy távolságok áthidalását.

- Látom abból is, hogy ide kerültél... Sugárhajón hoztak?

- Igen, nem is olyan régen. Te mit csinálsz itt?

- A távközlésük és a közlekedésük érdekel. Otthon elvégeztettek velem egy gyorstalpaló elemző tanfolyamot, a többit majd itt tanulom meg, azt mondták. Hát van mit csinálnom - a hosszúhajú megtörölte a homlokát. - Távközlésük még egyszerűen nincs, csak futárokat küldözgetnek, azzal hát nem kell foglalkoznom. De a közlekedésük...!

Ezek sohasem jutnak el odáig, hogy minimum hangsebességgel mozgassák fizikai testüket a négydimenziós térben. Szörnyű ez a vánszorgás. Már huszonnégy itteni időegység óta utazgatom. Fejemben van minden postakocsi-járat, tudom, melyik folyón az év melyik szakában hol lehet átgázolni, a tengeri kikötőket is megismertem.

- Aprólékos munka lehet - bólogatott együtt érzően a sovány.

- Képzeld, rám meg a múlt eseménysorozat-vizsgálatokat bízták, no és részletes elemzéseket kell készítenem.

- Vagyis történelem? - kérdezte a hosszúhajú, és a folyót nézte.

Furcsa öröm tombolt a lelkében. Egy nagyon idegen világban, íme, találkozott egy még idegenebb valakivel, aki azonban sokkal közelebb áll hozzá, mint ezek itt. Lelki szemei előtt felbukkant a fogadós, a felesége, a csúnya szolgálólány, a nagykalapos parasztok. A lovak, galambok, békák.

Mennyire más világ ez...!

- Igen. Mondhatom, pocsék dolgokat tapasztalok. Ezek itt folyton csak áskálódnak, szervezkednek, gyilkolnak kicsiben és tömegesen, háborúznak... Már-már azt hiszem, soha nem viszik semmire. Hát mikor jutnak el odáig, hogy utazgassanak az ötödik dimenzióban? Vagy normál hőmérsékleten alkalmazzák a megafúziót? - elkeseredetten legyintett.

Majdnem reménytelenül. De aztán felderült az arca: - Jó, hogy találkoztunk. Ha nem csúszik ki számon az a szó, bizony nem jövünk rá, hogy...

A másik is mosolygott. Hirtelen nehéznek érezte testét: - Csak az alaktartás esik nehezemre. Neked nem?

- Dehogynem! -legyintett fensőbbséggel és egyben keserűen a posztóruhás. - Az itteniek fizikai valója egyenesen kocsonyás. Olyan zselészerű, mint nálunk a legkezdetlegesebb életszervezeteké.

- Néha rám jön, és szeretnék visszaváltozni - mondta a hosszúhajú. Hangjában alig titkolt reménykedés lapult: -Nálunk igen nagy a gravitáció, a mozgásunk lassú. Itt gyorsabb lehetne, ha nem kellene folyton arra koncentrálnom, szét ne essek - megvetően tapogatta combjait két tenyerével.

A hosszúhajú csak rövid ideig habozott:

- Hát tegyük le.

- Azt mondod...? - a sovány még habozott. Bizonytalanul körülnézett, és az aggodalom már ismert kifejezése jelent meg arcán.

- Miért ne? Senki sem lát bennünket - a hosszúhajúnak már nagyon tetszett saját ötlete - legalább megpihenünk. Mondjuk, egy fertályórácskára, ahogyan az itteniek mondják. Aztán újra előjövünk, és visszamegyünk a fogadóba.

- Csábító ajánlat - a sovány felnézett az égre is. És köröskörül.

Bizony nem volt ott senki. A folyó fölött mintha megsűrűsödött volna a pára. Kuruttyoltak a békák. Az erdő vonala innen távolról fekete falnak tetszett. Meleg levegőben napégette fű kellemes illata szállt... Döntött.

- Szívesen mennék a víz felületén - vallotta meg a sovány.

- Nálunk ez lehetetlen. Kétszer megkockáztattam már, de mindig csak percekre... - a vágyakozástól az ajkát nyalogatta. De ezt észre sem vette.

- Nálunk meg... odalent... - a hosszúhajú a talajra mutatott.

Beszélt volna tovább is, de észrevette, hogy a másik már nem figyel rá.

Valami olyasmit említett, hogy a vízen különösen élvezi a fentről beeső napsugarakat, amint alulról vetül fel rá. „Reflexiós fotonáramlás", mormolta. A hosszúhajú közben csizmája orrával a poros ösvényt piszkálta, aztán már nem is szólt, csak cselekedni kezdett. A sovány is követte...

Egy pillanattal később csak a ruhájuk hevert egy bokor alatt.

Egy sárgás, rücskös felületű, dinnye nagyságú gömb lebegett lassan a partra. Amikor a víz fölé ért, valahol a távolban kiáltott egy szürkegém.

A gömb majdnem a vizet érintve lebegett tova a folyón, mígnem szinte beleolvadt a lassan sűrűsödő kékes párákba....

Közben a parton a másik ék alakú, fémesnek látszó test szikrázva érintette a talajt. Por és kavics fröccsent szét spirálisan. A mágnestest mindjobban belemélyedt a földbe, már fűszálak is repültek félre, aztán az ezzel járó kicsiny zaj is elült. A végén még néhány porszem vágódott a levegőbe, hullott le a sás sötétzöld leveleire. A föld testén az a seb - egy kerek, barnás volt - még néhányszor megmozdult, mintha alulról fel-felhullámzana egy majdnem szilárd tenger. Aztán az is elcsitult.

A folyó fölött ismét helyreállt a békés nyugalom.

A gázlótól a város valóban nem volt messze.

A postakocsi koraeste köszöntött be a városba. A bakon az egyik kocsis megfútta kürtjét. A városi őrség nem túl gyorsan tárta ki a kapu szárnyait. Egy lovastiszt, bőrzekéjén a darabontok címeres jelvényével egyenként az utasok arcába világított. Aztán intett, és a nehéz kocsi kerekei máris a macskaköveken, félhomályba burkolózó házak között dübörögtek. A kocsis még egyszer, aznap már utoljára meghajtotta a lovakat, és azok felszegett fejjel siettek is - érezték már az istálló és a zabos zsákok szagát.

A főtéren egy fogadó előtt fékeztek. Hó, hó...! - kiáltozták a kocsisok. Fáklyás szolgák szaladtak hozzájuk, valaki kitárta az ajtót. Egy legény felugrott hátul, és máris dobálta le társának a vaskos utazóládákat.

- Hát megérkeztünk - mondta valaki.

A hosszúhajú lelépett a hágcsón. Itt is először az illatokat érezte meg. Városszag. Házak fala gyűjtötte napközben a meleget, most kiadják magukból. Fazsindelyes tetők jellegzetes illata, és egy konyhából árad a hagyma, a káposzta szaga. Ez hát a Föld - neki már csak ez marad. Meg az örökös postakocsizás.

- Mikor utazik tovább kegyelmed? - kérdezte a sovány. Akkor lépett le ő is. Az idősebb nem értette a kérdést. Melyik „továbbra" gondolhat amaz...? Megfordult, kutatóan nézett a szemébe. Fáklyafények apró másai táncoltak mindkettőjük szemében.

- Hamarosan - felelte, nem túl pontosan. De amannak ennyi is elég lehetett, mert most kivételesen eltűnt a belőle valósággal áradó türelmetlenség. Mosolygott:

- Holnap reggel megkeresem kegyelmedet. Még annyi beszélnivalónk van.

- Bizony van - mondta a másik, és már nem várva válaszra, elindult a fogadó bejárata felé. Megint érezte, milyen nehéz együtt tartani ezt az idegen testet. A legszívesebben újra levetette volna... Aztán erőt vett magán, sóhajtott, és egyetlen határozott mozdulattal belökte az ajtót.

A mélység fiai

- Mesélj valamit, Francis - kértem barátomat.

Tizenkét éve nem láttuk egymást és azon az estén is teljesen véletlenül futottunk össze a római repülőtéren. Én éppen Törökországból jöttem haza néhány fárasztó tárgyalás után; elegem volt a világból, a főnököm sem örült, amikor beszámoltam neki a sovány eredményről. Hja, egyre nehezebb irodai felszerelést eladni, főleg Ázsiában. Nagy a konkurencia, kicsi a kereslet. Azok az átkozott hongkongiak meg tajvaniak itt is elorozzák előlünk a legjobb piacokat.

Azon az estén Francis szinte az égből hullott alá. Gyorsan elcipeltem taxival a Spanyol-tér egyik kis presszójába. Odakünn zúgott a forgalom, idebenn viszont csak néhány asztalnál ültek vendégek, csinos pincérnő tette elénk a chiantit.