Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sarah Adams In Your Dreams

Copyright © 2025 by Sarah Adams

All rights reserved.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Dell Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Nagy Marietta, 2026

© Next21 Kiadó, 2026

ISBN 978 615 682 179 9

Ez nektek, vad kölyköknek szól.

A szenvedélyeseknek és elnézőknek.

Azoknak, akik nagy érzelmekkel és álmokkal égnek,

és attól félnek, hogy senki sem látja meg őket
a lángok mögött.

Soha ne égjetek ki, és ne féljetek attól,
hogy megperzselődtök, inkább

vegyétek körül magatokat a legerősebb gyújtóssal.

„A siker olyan, mint amikor elérsz egy fontos születésnapot,

és rájössz, hogy pontosan ugyanaz az ember vagy.”

Audrey Hepburn

SZERZŐI MEGJEGYZÉS
ÉS TARTALMI FIGYELMEZTETÉS

Kedves Olvasó, izgatottan várom, hogy belemerülj az Álmaidban című könyvbe! Ám mielőtt belekezdenél, szeretnék megosztani néhány információt, hogy kényelmesen érezd magad és az olvasás élvezetes legyen.

Ez a történet érzékeny témákat is tartalmaz; találkozol benne gyásszal és szívrohammal, valamint szorongáshoz és egy pánikrohamhoz vezető érzelmi megrázkódtatással. Mivel én magam is pánikrohamokkal élek, körültekintően és érzékenyen közelítettem meg ezt a jelenetet, és rövidre fogtam.

Ezenkívül, kérlek, vedd figyelembe, hogy a 29. és a 35. fejezetben konszenzuson alapuló intim jelenetek találhatók, valamint felnőtt nyelvezet és témák is megjelennek.

Kellemes olvasást, szeretettel:

Sarah

ELSŐ FEJEZET

Madison

NEW YORK

101 NAP A BUKÁSOMIG…

Személyes bosszút hirdettem a „tégy meg minden tőled telhetőt, a többivel pedig ne törődj” mondás ellen. Ez a mottó csak néhány kiválasztott esetében működik – a tehetségesek esetében –, és azoknál a sikergyárosoknál, akik valahogyan mindig eljutnak a csúcsra. Én soha nem voltam egyik klub tagja sem.

Álljon itt inkább néhány egyszerre ostoba és fontos életszabály, amelyeket a fentivel ellentétben mindig is igaznak találtam:

1.Ha az ember esernyővel leugrik a fészer tetejéről, a gravitáció biztosan átveszi az irányítást, és legalább egy törött lábbal végzi.

2.Egy jó sírás szinte bármilyen érzelemhez passzol: akár az örömhöz, akár a szomorúsághoz.

3.Semmi sem veri a klasszikus csokis sütit.

4.Minden családban van egy személy, akit Kudarcnak tartanak. Az én családomban én vagyok az.

Nem számít, mennyire próbáltam lerázni magamról ezt a címkét az elmúlt harminc évben, úgy tűnik, mindig visszakerült rám. (Jobban mondva, én magam rohanok vissza folyton megnyugtató ölelésébe.) És bár a három testvérem soha nem nevezne így szemtől szemben, tudom, hogy legbelül ezt gondolják. (Mert igaz.)

Az elkerülhetetlen botlásaim eleinte mindig csillogó, reményteli lehetőségként mutatkoznak. Fényes, ragyogó csillagként a horizonton. Vágd le magadnak a hajad, hatéves kis Madison. Olyan aranyos lesz. (Nem lett az. Úgy néztem ki, mint Furcsa Barbie.) Nyugodtan improvizáld a szöveget a színházi előadás premierjén, tizenkét éves Madison. Mindenkit meglep majd, és nagyon viccesnek és kreatívnak fogsz tűnni. (Katasztrófa volt. Senki sem nevetett, és a szereplőtársaim hetekig dühösek voltak rám, amiért tönkretettem az előadást.) Önts egy kis alkoholt a puncsba a szalagavatón, tizenhét éves Madison. Mindenki imádni fog érte. (Nos, szerettek érte, de emiatt elzárást kaptam a tanév hátralévő részére, és hétvégenként közmunkát kellett végeznem.) És végül, de nem utolsósorban, hagyd ott a biztos általános iskolai tanítói állásodat, felnőtt Madison. Menj szakácsiskolába New Yorkba, és nyűgözz le mindenkit a kimagasló szakácspozícióddal. (Sikerült kifejlesztenem egy jó kis szorongást pánikrohamokkal megfejelve, amelyek miatt soha többé nem akarom betenni a lábamat egy profi konyhába.)

És amikor kudarcot vallok, ami gyakran előfordul, a következmények szinte mindig súlyosabbak, mint a nagyszerű, ragyogó ötlet, amely kiváltotta.

Hallgatnom kellett volna a megérzéseimre, és egy évvel ezelőtt ott kellett volna hagynom a főzőiskolát, ahogy terveztem, mielőtt mindenkiben reményt ébresztettem, hogy tényleg végigcsinálok valamit. New York egyáltalán nem olyannak bizonyult, amilyennek vártam, és bár soha nem gondoltam volna, nagyon hiányzott a kisvárosi otthonom.

Így visszamentem Rome-ba, Kentuckyba, azzal a szándékkal, hogy végleg maradok. De bölcs nővéri szeretetével Emily bátorított, hogy tartsak ki. Emlékeztetett az álmomra, és arra, mennyire vágytam erre, és hozzátette, hogy később nagyon bánnám, ha félúton feladnám. Tipikus megható lelkesítő beszéd volt olyasvalakitől, aki végül mindig sikerrel jár.

Csakhogy én Kudarc vagyok; így miután egy motivációs beszéddel a hónom alatt és melegséggel a szívemben visszatértem New Yorkba, mindent elrontottam.

Reméltem, hogy menő szakácsként fogok végezni, mint a példaképem, Zora Brookes, aki kisvárosi szakácsként indult, és két Michelin-csillagig jutott New Yorkban. Ha úgy vesszük, lényegében ő a szakácsok Macskanője. Hatékony. Ravasz. Tetőtől talpig bőrruhát visel. (A bőrruhával csak vicceltem – bár a Bon Appetit rovatban látható fotói alapján illene hozzá.) Arról álmodoztam, hogy a nyomdokaiba lépek.

Ehelyett egy elveszett kóbor macska vagyok, aki gubancos bundával, megtört lélekkel és összetört szívvel bukkan elő a kuka mögül.

Emily talán életében először tévedett. Ez az álmom talán mégsem válik valóra, és nem tudom, meddig reménykedhetem még benne.

Josie, a mellettem ülő, húszas évei elején járó osztálytársam hozzám hajol, és mintha olvasna a gondolataimban suttogva megkérdezi:

– Mik a terveid a diplomaosztó után?

A fémszékem nyikorog, ahogy próbálok kényelmesebb pozíciót találni.

– Vörösbor és egy szexi könyv. Neked?

– Nem úgy értettem, hogy konkrétan a mai diplomaosztó után – mondja nevetve, és a jelenleg zajló ünnepségre mutat.

Josie nem tudja, és én sem fogom bevallani soha senkinek, hogy alig sikerült eljutnom idáig. Egy százalékpontra – hagyok időt feldolgozni – voltam attól, hogy megbukjam a záróvizsgámon. Csak azért vehetem át ma este a diplomámat, mert a félév elején az oktatóm pluszpontokat ajánlott fel annak, aki hajlandó egy hónapon keresztül lesúrolni a konyhapultot és felmosni a konyha padlóját az órák után. Azt az egyet megtanultam harminc év alatt, hogy ha Madison Walkernek hívnak, mindig rárepülsz a pluszpontra. És ezúttal ez mentett meg a bukástól.

Nos, ez és a citromos-kakukkfüves rizottó, amit a harmadik félévben főztem, és ami miatt Cobalt séf hatvan másodpercre elhallgatott. És ismerve Cobalt séfet, ez gyakorlatilag álló ováció volt. Ez még azelőtt történt, hogy a pánikrohamok igazán elkezdődtek volna.

– Úgy értem, az ünnepség után – mondja Josie. Borostyánszínű szeme csillog, miközben melegbarna, derékig érő hajfonatait az egyik válla fölé húzza. – Eldöntötted, hogy melyik étteremben fogsz dolgozni?

Majdnem felnevetek, hogy arra céloz, van választásom. Mintha a város minden étterme versenybe szállna azért, hogy a konyhájukon dolgozzam.

Egy egyhetes gyakorlatot leszámítva, amikor a második félév elején együtt dolgoztunk Josie-val, keveset találkoztunk ahhoz, hogy barátok legyünk. És nem is ugyanazon a konyhán voltunk gyakornokok. Mert ha úgy lett volna, nem tette volna fel nekem ezt a kérdést. Ugyanis jelenleg épp azon gondolkodom, hogy végképp elhagyom a konyhaművészet világát, és más karrier után nézek. Most már beleírhatom az önéletrajzomba, hogy volt negyedik osztályos tanító és szakácsiskolai katasztrófa.

A legszomorúbb igazság az, hogy hiába is szeretnék munkát találni ebben az iparágban, kétlem, hogy Davis séf megadná nekem a szükséges ajánlást egy jó álláshoz. Valószínűleg lebeszélne minden érdeklődő éttermet arról, hogy alkalmazzon.

Mosolyt erőltetek az arcomra, és a lehető legrövidebb választ adom.

– Még nem. És te?

Josie olyan, mint Emily. Vagyis mindenben sikeres, amit csinál. Erre született, megfelel a kemény elvárásoknak, bírja a nyomást, és nem hibázik. Az a fajta lány, akit nem nyomasztott, amikor osztályzásra ment egy feladat. Fogadok, hogy már az anyja méhében is tudta használni a mandolinszeletelőt. Így nem lepődöm meg, amikor felsorolja azokat a top éttermeket (tucatjával), amelyek már visszahívták a második interjúra.

Hirtelen örülök, hogy soha nem kerestem a barátságot vele, még akkor sem, amikor nagyon nagy szükségem lett volna egy barátra errefelé. Már van egy Emily az életemben, és bár imádom a nővéremet, nem bírnám elviselni, ha lenne még egy ember, akihez mérem magam.

Josie éppen a győzelmi beszéd közepén tart, amikor a telefonom megmozdul az ölemben, és vadul rezegni kezd, ahogy a nővércsoportos csevegésünk életre kel.

– Bocs, hogy félbeszakítalak – mondom Josie-nak, de igazából egyáltalán nem sajnálom. – De el kell olvasnom ezt az üzenetet.

Nem sértődik meg. Figyelmét a mellette ülő srácra fordítja, én pedig a telefonomra koncentrálok.

EMILY: Unatkozom. Ti mit csináltok?

ANNIE: Willt bámulom, mert annyira dögös, hogy nem bírom megállni.

EMILY: WILL GRIFFIN! Hányszor kell még mondanom, hogy a nővércsoportunk szent, és NEM nyomakodhatsz be ide?!

ANNIE: Bocsánat. Annie zuhanyozik. Idehívom. 😊

Amióta Will és Annie néhány hónappal ezelőtt megszöktek, Will folyamatosan be akar kapcsolódni a nővércsoportos beszélgetéseinkbe. Emily folyton és szigorúan emlékezteti, hogy soha nem fogjuk bevenni. Szerintem csak így akarja megbüntetni, amiért Will engedett Annie-nek, és belement, hogy elszökjenek, és senkinek sem szóltak róla. (Személy szerint én támogatom az ötletet. Annie utálja a figyelmet, és a titkos kis templomi esküvője Will-lel tökéletes volt számára.)

AMELIA: Király. Gondolom, ez azt jelenti, hogy egy darabig nem fogunk hallani felőle… nekem most nincs semmi dolgom. Csak a Jeopardyt nézem Noah-val.

EMILY: Ahogy minden világhírű popsztár teszi szombat esténként.

Hihetetlen, hogyan ismerkedett meg a bátyám Ameliával, azaz Rae Rose-zal, a világhírű popsztárral. Dióhéjban, Amelia autója lerobbant a bátyám udvarán, és néhány hétre elbújt a házában a hírnév elől, hogy szünetet tartson. Egymásba szerettek, és pikpakk összeházasodtak. Amelia imádja Rome-ot és a normális életet, amit kínál, ezért amikor nem turnézik, ott élnek Noah-val. És imádjuk, hogy a családunk tagja. Még soha nem találkoztam ilyen hétköznapi emberrel. Őszintén szólva, még én is beképzeltebb vagyok nála.

MADISON: Ti, kisvárosiak, kínosan unalmasak vagytok.

AMELIA: Ó, igen? Mondj egy dolgot a nagyvárosban, ami szórakoztatóbb, mint csirkés pitét enni, miközben a férjed a lábadat masszírozza, miután visszatértél egy négy hónapos turnéról?

Nagyot dobban a szívem. Mert bármennyire szeretném is azt mondani, hogy nem akarok ilyen életet, nagyon is szeretnék.

Akkor tapasztaltam meg először a változást, amikor egy éve otthon voltam, közvetlenül azelőtt, hogy visszatértem New Yorkba. Láttam, mi minden jutott Emilynek és Jacknek, és az összes testvéremnek; és most az egyszer úgy gondoltam, hogy ez jó. Sőt, csodálatos. Úgy döntöttem, hogy változtatok néhány dolgon, amikor visszatérek New Yorkba.

Bárcsak úgy alakult volna, ahogy elterveztem!

MADISON: Nem éltél, amíg nem tapasztaltad meg annak izgalmát, hogy a táskádat a mellkasodhoz szorítva próbálsz sötétedés után hazaérni anélkül, hogy meggyilkolnának.

EMILY: Maddie… ha az estémet próbálod elrontani, akkor működik, mert most aggódom a biztonságod miatt.

Felpillantok, és látom, hogy a három székkel arrébb ülő srácot már szólították. Mindjárt én jövök.

MADISON: Bocsánat, Em! Ma este nem kell aggódnod. Tulajdonképpen egy csendes estét töltök itthon.

EMILY: SOHA NEM SZOKTÁL OTTHON MARADNI! MI A BAJ? BETEG VAGY?! AKAROD, HOGY ODAREPÜLJEK ÉS VIGYEK NEKED LEVEST?

ANNIE: Itt vagyok! Sajnálom, hogy beteg vagy, Maddie! Mi bajod?

MADISON: Úristen, jól vagyok! Csak szükségem volt egy kis feltöltődésre. Ha már itt tartunk, le kell mosnom az önbarnítót!

Lezárom a telefonomat, miközben a dékán a mikrofonba mondja a nevemet. Felállok és felmegyek a lépcsőn. Tengernyi idegen tekintete szegeződik rám, ahogy fehér szakácsköpenyben átvonulok a színpadon, kezet rázok a dékánnal, majd átveszem a szakácssapkát, amit nem érdemlek meg, de így is megkapom, mert párszor fertőtlenítettem a pultokat.

Csak néhány osztálytársam tapsol a közönség soraiban, mert azt hazudtam a családomnak, hogy a New York-i Kulináris Intézet nem tart hivatalos diplomaosztó ünnepséget. Ha elmondtam volna nekik az igazat, iderohantak volna, és hangosan éljeneztek volna nekem. Valószínűleg egy csillogó transzparenssel, amelyre vastag betűkkel azt írták volna, hogy Igen, Séf. De nem akartam ezt. Túl nehéz lett volna jól érezni magam egy olyan ünneplésen, amelyet valójában ki sem érdemeltem.

Igen, gyakorlatilag befejeztem a tanulmányaimat, de számomra ez nem ugyanazt jelenti, mint mindenki másnak, aki ma este végigsétált ezen a színpadon. Az én esetemben ez csak annyi, hogy méltóságom egy szikráját megőrizve hagyhatom el ezt a helyet.

Kimegyek az előadóteremből, elszakadva a végzős diákoktól, akik az iskola konyháján elkészítik az utolsó ételüket, majd átadják szeretteiknek. Ez egy hagyomány, amit most kihagyok.

Találok egy hátsó ajtót, és kilépek egy sikátorba, amely kivisz az utcára. Amikor elhaladok egy utcai szemetes mellett, leveszem a meg nem érdemelt sapkámat, és a rothadó gyorséttermi zacskók meg ki tudja, még mi minden tetejére dobom, aztán a lehető leggyorsabban elsétálok.

Minél jobban eltávolodom az épülettől, annál jobban ég a szemem. Még nem tudok sírni. Még nem fogok sírni. Négy percet kell gyalogolnom az állomásig, két gyorsvonattal kell utaznom, majd úgy öt percet gyalogolnom a régi barna homokkőből épült lakásomba – és akkor végre potyoghatnak a könnyeim.

Csak arra vágyom, hogy kivegyem a kontaktlencsémet, belebújjak egy kényelmes nadrágba, és összegömbölyödve végigzokogjam az éjszakát. Holnap majd kitalálom, mit kezdjek az életemmel.

Bármennyire szeretném is, a kentuckyi Rome szóba sem jöhet. Nem tudom rávenni magam, hogy a testvéreim kanapéján aludjak, amíg kitalálom, hogyan fogok pénzt keresni. Nem tudok belenézni egyik oltári sikeres nővérem szemébe sem, miközben elmondom nekik, hogy megint újra kell kezdenem, mert az iskolában csak egy jelentéktelen diplomát és az ipari konyhákkal szembeni ellenszenvet szereztem.

Végre hazaérek, és belépek a kicsi, régi brooklyni lakásom ajtaján. Ledobom a táskámat a pultra, és érzem, hogy újabb zokogás készül kitörni belőlem. Ekkor észreveszem a lakótársam csukott ajtaját és a kilincsre akasztott jellegzetes fekete hajgumit, ami azt jelzi, hogy pasi van nála, és ha a közelben vagyok, egész éjjel fejhallgatót kell viselnem.

Egy pont a Papírvékony Falaknak. Nulla Madison Walkernek.

Általában még a csöpögő légkondicionálónk hangos zümmögése sem elég ahhoz, hogy elnyomja a lakótársam szexuális kalandjainak hangjait.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy örülök Bryce-nak, de szörnyű lakótárs (ami sokat elárul rólam). Otthon dolgozik grafikusként, szóval mindig itt van. Soha nem rak rendet maga után. Teljes hangerőn bömbölteti a tévés valóságshow-it. Hajcsomókat hagy a zuhany lefolyójában és a csempézett falra tapadva. De messze az a legrosszabb benne, hogy szinte minden második este más pasi van nála. Normális esetben én vagyok az első, aki megünnepli egy nő szexuális kiteljesedését, de két hosszú év után készen állok berontani a szobájába és azt kiáltani: Nem néznéd inkább a HGTV-t a kedvemért legalább egy éjszakára, kérlek?! Azt hiszem, ez a büntetésem azért, mert nevetségesen alacsony bérleti díjat fizetek ezért a jó környéken lévő lakásért.

A lakás ugyanis Bryce-é (a nagyapja megvásárolta, mielőtt ráhagyta), én pedig a második hálószobáját bérlem. Korábban nyilvánvalóan gondjai akadtak más bérlőkkel, akik panaszkodtak az… életmódjára. Ám ahelyett, hogy változtatna a szokásain, minden alkalommal egy kicsit csökkenti a bérleti díjat, mivel ez a pénz pusztán bónusz neki.

Ma este csak néhány órára lenne szükségem, hogy széteshessek a szobámban anélkül, hogy hallanám, ahogy valami ősemberként morgó sráccal párosodik, de azt hiszem, ez túl nagy kérés. Így hát visszavonulok a saját terembe, abban a reményben, hogy most az egyszer otthon fogom érezni magam. De amikor becsukom magam mögött az ajtót, csak a klausztrofóbia köszönt. Az sem segít, hogy kinyitom az ablakot. Egy másik kifakult téglaépület falára néz.

A héten már milliomodik alkalommal hasít belém, hogy haza akarok menni. Oda, amit mindig magától értetődőnek vettem. A zöld fűhöz, a kék éghez és a friss levegőhöz. A nővéreimhez és az Audrey Hepburn-ös mozis estéinkhez.

Látom Sammyt, a teknősömet, ahogy leveleket rágcsál az élénk rózsaszín szellőzős fedelű műanyag terráriumában, és azon tűnődöm, vajon ő is annyira klausztrofóbiás-e, mint én. Állítólag az a legjobb, hogy most a terráriumában él, amíg segítek neki a gyógyulásban. Az egészben az a legironikusabb, hogy mindkettőnk páncélját New York repesztette meg. Ha nem tettük volna be a lábunkat ebbe az átkozott városba, akkor most mindketten épek lennénk.

Ismerős, ritmikusan puffanó hangok döngetik a falat, megremegtetve a komódomat, amelyen Sammy lakik. A terráriuma mobil házzá lényegülve elcsúszik a komód tetején. Épp azelőtt érem el, hogy lezuhanna, és elkapom, mint egy újszülöttet.

Nem bírok tovább itt élni!

Remegve fújom ki a levegőt, és tudom, mit kell tennem. Ideje felhívnom a nővéremet, és mindent bevallani. A lelkesítő beszéd nem használt. Még mindig utálom ezt a helyet, nem vagyok benne biztos, hogy valaha is szeretnék újra főzni, és fogalmam sincs, mit kezdjek az életemmel.

Volt idő, amikor a Kentucky állambeli Rome-ban nem volt térerő; de szerencsére a mobilszolgáltatás sokat fejlődött az elmúlt két évben, és most már a szülővárosom szinte minden szegletét el lehet érni.

Sammyvel és a műanyag házikójával az ölemben lehuppanok az ágyra és tárcsázom Emily számát. Csörög és csörög, és amikor a hangpostára megy, rám tör a pánik. Megfulladok itt, és szükségem van a kötelére, hogy kihúzzon a szárazföldre.

Fátyolos, könnyes szemmel próbálom felhívni a barátját, Jacket. Ő fel fogja venni, és valószínűleg Emily úgyis vele van, mivel most, hogy egy fedél alatt élnek, minden ébren töltött másodpercüket együtt töltik.

Minden rendben lesz. Emily majd megvigasztal és helyre tesz.

A hívás többször is kicseng, és pont, amikor már azt hiszem, hogy nincs remény, felveszik.

Egy mély „hallót” hallok.

De… ez nem Jack hangja.

Mielőtt köszönnék, úgy döntök, hogy újra megnézem a telefonom kijelzőjét.

A francba – a francba, a francba, a francba!

Rossz J betűs nevet hívtam.

Úgy tűnik, James Huxley-val beszélek telefonon.

TARTALOM

Térkép

Szerzői megjegyzés és tartalmi figyelmeztetés

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Kedves Olvasó!

A szerzőről

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Udvardi Annamária

Szerkesztette Takács Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Asap – SIL Open Font License

Comforter Brush – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License