NYÍRÓ JÓZSEF

A

MEGFESZÍTETT

ISBN

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

AZ ELSŐ KIADÁS ELŐSZAVA

NÉHÁNY MEGJEGYZÉS

I.      RÉSZ

II.      RÉSZ

III.RÉSZ

IV.      RÉSZ

V. RÉSZ

VI. RÉSZ

AZ ELSŐ KIADÁS ELŐSZAVA

BUJDOSÓ RUHÁBAN

indul útjára ez a könyvecske is a többi magyar bujdosó kezeihez, hazátlanságunk ötödik esztendejében, kézirat gyanánt, mint a többiek, a magyar sors tragikumának egyik jeleképpen, hogy ez is terhelje azok lelkiismeretét, akik velünk ezt cselekedték. Filmnek készült, és ha film is lesz majd belőle, nem magyar nyelven és nem magyar művészek lelkén keresztül. Egész lényem, minden izem tiltakozik az ellen, hogy amit édes anyanyelvemen írtam, azt első ízben idegen nyelven bocsássam a világ elé akármilyen formában. A testvértelen, árva magyar sorsközösség és vérség elleni vétségnek érzem, ha egyetlen gondolat, egyetlen érzés, a léleknek egyetlen pici szikrája is él csak ez írásban, amely hitet, erőt adni képes, azt ne magyaroknak nyújtsam magyarul elsőnek, hanem idegeneknek, hatalmas, gazdag és nagy népek fiainak; még ha a mindennapi kenyér kényszerűsége miatt is. A dicső magyar történelmi múlt és hagyományok, az értünk élt és meghalt ősök tiszta emléke vádolna, és az ezekből eredő örök magyar kötelesség lelkiismerete terhelne a síron túl is, ha magam is ezzel hozzájárulnék lelki összeomlásunk kialakulásához.

Mert — akármennyire küzdünk is ellene — ez a belső összeomlás fenyeget. Az a veszedelem, hogy vagy magunkban, vagy utódainkban megszűnünk magyarnak lenni. Lélektani folyamat ez, amellyel önmagát veszítheti el mindenki. Nem is szándékosan, hanem az események és életkényszer, a körülmények hatása alatt.

Talán azzal kezdődik, hogy egyszer csak nem jut eszedbe egy magyar szó. “Hogy is mondják magyarul?” — kérdezed. Később már. meg sem kérdezed. Esetleg nincs is kitől. Idegen szót használsz helyette annak a népnek nyelvéből, amely közé vetett a sors és a kenyérgond, és amely már — tudtodon kívül is — megkezdette lassú átformálásodat és felszívásodat. Előbb a szokásaid alakulnak át a ruháddal együtt, majd az anyanyelv sorvad el lassankint ajkadról, végül a lelked, mert nincs forrás, táplálék, mellyel erősítsed. Nincs magyar iskola, hová gyermekedet küldhesd; talán magyar templom sincsen, hol Isten magyarul szóljon

hozzád; könyved, újságod sincsen, hiszen kenyérre kell a pénz, később szomjúságot sem érzel utána. Te még magyarnak mondod magad magyarul, gyermekeid már angolul vagy más idegen nyelven, unokád esetleg már csak elnézőleg mosolyog fölötte, vagy tagadja, esetleg tiltakozik ellene. Ne rázd a fejed, mert ez a folyamat otthon is megtörtént a szemünk láttára, százezrekkel, alig fél évszázad alatt, hogy csak Erdély példáját említsem. Kétannyian volnánk, ha az így elveszett magyarokat újra magunkhoz számíthatnók. A ma szörnyű történelmi megpróbáltatása pedig tízezerszámra szórja Magyarország fiait szerteszét a nagy világban, veszedelmesen alkalmas a belső elvérzés és pusztulás meggyorsítására. Álljon előttünk a letagadhatatlan valóság, hogy évtizedek óta temetjük mindenünket, önmagunkat és hazánkat is otthon és idegenben. A magyarság megrázó történelmi drámájának mind súlyosbodó fokozatai vannak, és végzetesen közeledünk a vég kiteljesedése felé!. .. Ha meggondoljuk, és látó szemmel látni tudunk, rá kell végre döbbennünk, hogy mindez főképpen és elsősorban a saját belső összeomlásunk következménye. Minden egyéb pedig ennek az eredménye, mint mikor ősszel az életerő a fákban megszakad, és önmaguktól hullanak le a levelek.

A lehullott falevél pedig idegen földet táplál.

A lehullott falevélnek nem jut eszébe, hová tartozott, és feledi, hogy csak azon a fán tudott dacolni szelekkel, viharokkal és az élet minden megpróbáltatásaival, amelyből kihajtott, amely csodálatos erővel magához szorította, napfényt, dalt és boldogságot is nyújtott. Mihelyt azonban a fa eleresztette kezét, örökre vége lett, mert megszűnt köztük a belső, a lényegi összefüggés.

Ugyanez a törvény érvényes reánk is. Amelyik pillanatban ez a belső, lényegi összefüggés megszakad bennünk mindazzal, amit e szép néven ismerünk: “magyar” — lehullott falevelekké válunk, és meghalunk. Mint minden halált, ezt is előbb a megzavarodás és agónia előzi meg. Jaj, merjem-e említeni, hogy máris jelei mutatkoznak! Veszekszünk, egymást marjuk, zuhanunk, kétségbeesünk, és nehéz kereszteket ácsolunk még kisgyermekeink vállára is. Vannak, kik megfeledkeznek ez ősi magyar erényekről, járják az élet mélységeit gyökértelenül. így az öntudat elhomályosul, és a beszámíthatatlan idegrendszer zavart indulatai uralkodnak el fölöttünk, és olyanok leszünk, mint a nagybeteg, ki ágyán utolsó harcát vívja. Ez is egyik fokozata a magyarság megrázó drámájának, a lehullott kis falevelek kínja, és a sokmillió apró sors tragédiáiból könnyen összetevődik az ország végzete.

Amint igaz, hogy a haza tart meg bennünket, úgy igaz az is,

hogy nekünk is meg kell tartanunk a hazát. Élettörvény ez is, mely szemünk láttára bizonyítja meg igazságát. Nézz magadra, és látod, mi lett belőled haza nélkül. Tekints Magyarországra, és látod, mi lett belőle nálad nélkül. Minél nagyobb a kettős dráma, annál szembeszökőbb a lényegi összefüggés igazsága.

A hazamegtartásnak ugyanolyan természetfölöttisége, mondhatnám teológiája van, mint a vallásnak. Mindkettő a lélekből, belső értékekből tevődik össze: hitből, meggyőződésből, öntudatból és az ezekből kivirágzó cselekedetekből. Ne tévesszük azért össze a külsőséget a lényeggel. Az összetett kéz csak jele az imának, de nem lényege, és csak szóval sem elég magyarnak lenni. A nyelv is, melyen szólasz, csak virágillat, amely eltűnik, semmivé lesz, ha elhervad, megszűnik a virág. Mint az Isten, a haza sem eszme csupán. Mindkettő valóság. Akkor is, ha nem látod, nem érzékeled kezeiddel, lábaid nem tapossák földjét. Akkor is, ha elűztek róla, idegen hatalmak igázták le vagy bitorolják. Emlék csak akkor lenne belőle, ha az utolsó magyar is megszűnnék a földön, ki önmagában hordozza. A hazának is lelke van, mint neked, és — te is a lelke vagy. Ehhez tartsd magadat! A haza te is vagy.

A haza megtartása tehát nem függ se tértől, se időtől. Otthon éppen úgy el lehet veszíteni, mint idegenben, — megtartani, ha ismerjük és követjük az ebből folyó kötelességeinket. Szinte kilátástalannak látszó nehéz feladat ez, de minél nehezebb, annál nagyobbakká kell nekünk lennünk. Emberi értékünk fokmérője is ez, és jaj annak, ki könnyűnek találtatik!

Ennek a magyar világszemléletnek tükrében különös jelentőséget és értékelést nyer minden, ami sorsunkkal összefügg. Az irodalom is. Már nem fényűzés, szórakozás és csak művészet magáért, hanem az élet és halál, a lét és nemlét felelősségteljes tényezője is. Történelmi hivatása és jelentősége van, mint a nemzet életének minden súlyos korszakában. Lélekformáló vagy lélekpusztító ereje sokszorosan érvényesül nehéz sorsunkban. Minden szónak, minden írásnak. Az igaz magyar szót és igét ugyanúgy kell rátenni testvéreink nyelvére, mint az áldozásnál a pap a szentséges hostiát vagy a kenyeret, hogy ha a ruha, cipő, ing le is sorvad éhező testünkről, hitünk és szárnyunk nőjön, és felszállhasson a megtartó, igaz élet magasságaiba, amely fölötte vagyon minden ideiglenes impériumnak.

Így aztán ez a tragikus és megdöbbentő köntöse a magyar szónak, a kezdetleges sokszorosítás, jelentőségében nagyobbá válik, mintha a modern könyvművészet remekeként, fényűző formában, aranymetszéssel kerülne a kezetekbe egy gazdag ország és boldog nép magas kultúrájának hivalkodásaként. így igaz és fenséges. Ugyanaz a ruhája és a sorsa, mint a tied. De ugyanolyan nagy az igazsága is, és ugyanolyan vád is azok ellen, akik ezt okozták.

Sohasem fájt könyv jobban, mint ez, de sohasem voltam könyvemre büszkébb, mint erre, amellyel a világ legnagyobb eseményének, a Golgota drámájának megrázó élményét szeretném magyarul kivetíteni úgy, ahogyan bennem él. Ilyen közel még ember és nép nem állott Krisztushoz, mint ma a magyar. Közös az útjok. Vér váltsa meg a vért általa, és a feltámadás bizonyosságában Vele örvendhessünk. Nagy a mi sorsközösségünk a szenvedő és meggyalázott Krisztussal. Csak Hozzá menekülhetünk, mert elűzettünk otthonunkból, és senki be nem fogad. Mindenünket elorozták, igazságunkat meggyalázták, ártatlan elítéltetésünk felett Pilátusok mossák kezeiket, és fegyverrel űznek előre a kereszt útján, míg csak ki nem szenvedünk rajta, hogy rongyainkon is poroszlók osztozkodjanak, és a gyűlölet lepecsételje még sírunkat is.

Az örök akarat akarata, hogy a Getszemáni kert véres verejtékében megtisztuljon a mi szemünk, öntudatunk kivilágosodjék, és bizonyosan tudjuk, hogy e halálúton ejtett egyetlen könnycseppünk is Magyarország megváltásának tényezője, ha ebből a lelki és szellemi magaslatból hullatjuk rá Krisztus keresztjére. Ugyanakkor a mi feltámadásunk záloga is.

A mi menekülésünk csak benne és általa érhet jó véget.

Az isteni örök gondolat titkához most férkőzhetünk a legközelebb ebben a jóbi helyzetben, és sokszorozhatjuk meg emberi értékességünket, amely előtt előbb-utóbb fejet kell hajtania a ma “Feszítsd meg”-et kiáltó emberiségnek.

Ugyanakkor elesettségünkben és gyengeségünkben nincs és nem is lehet igazabb és nagyobb erőforrásunk, mint ez a soha meg nem szűnő véráldozat, melyet az örök Isten szeretete saját Fiának odaadásával nyújt a szenvedő emberiségnek. Semmiből több hitet, bizalmat és bizonyosságot nem meríthetünk sötét napjainkban, mint a krisztusi sorsból, hogy az Ő igazságában és igéje szerint megjárt golgoták végén mindig ott van a feltámadás, és mi is rátalálunk a magyar élet valódi fájára, amely nem szórja le magáról leveleit, hanem a nagy titok örök törvényének erejével kapcsolja magához, hogy a magyar haza megtarthassa gyermekeit, és gyermekei Magyarországot. A hazát, amely haza hívja haló porodat is!

Vedd tehát keresztedet, és kövesd a Mestert! Csak a kereszt magasságából lehet meglátni a feltámadást.

SZEMÉLYEK

Jézus

Mária

A tizenkét tanítvány:

Péter

János

Júdás

Fülöp

Taddeus

Simon

Jakab

Jakab,az idősebb

Tamás

András

Máté

Bartholomeus

Angyal az Olajfák hegyén

Arimateai József

Nikodémus

Mária Magdaléna

Mária, Jakab anyja

Salomé

Veronika

Pilátus

Heródes Antipás

Kaifás főpap

Annás főpap

A Nagy Tanács tagjai:

Cedár

Ábel

Achás

Áchár

Obed

Jonathán

Náthán

Abed vezető farizeus

Józa pap és besúgó

Ezrás, Kaifás tanítványa

Egy pap

1. rabbi

2. rabbi

Másik pap

Római százados

Szolgálattevő tiszt Pilátusnál

Flavius, Heródes barátja

Egy sirató asszony

Lator

Másik lator

Kapuőriző nő

A karhatalom vezetője Jézus elfogatásánál

Háztulajdonos az utolsó vacsora házánál

Hero, Nikodémus szolgája

Hóhér

1. vak

2. vak

Az inaszakadt

Az elszáradt kezű

1. zarándok

2. zarándok

Szolga Annásnál

1. tanú

2. tanú

Prokula küldönce

1. poroszló

2. poroszló

Malchus, kinek Péter levágja a fülét

1. szolga Péter árulásánál

2. szolga a tűz mellett

1. katona

2. katona

3. katona

4. katona, kik Jézust megostorozták, a Golgotára kísérték, és ott teljesítettek szolgálatot, később a sírt őrizték

A katonák vezetője a sírkertben

1. járókelő

2. járókelő

3. járókelő

1. járókelő

2. járókelő

Arramenő

Egy kíváncsi

Egy zsidó

Egy férfi a Golgotán

Egy ember a Golgotán

Halottöltöztető

Férfi a Jézus koporsóján

Néhány zarándok

Templomi rendőrség

Papok

Farizeusok

Templomi árusok

Kíváncsiak

Gyermekek

Asszonyok a Golgotán

Néptömeg, férfiak, nők, gyermekek, zarándokok, suhancok, rabszolgák, zsidók és idegenek.

NÉHÁNY MEGJEGYZÉS

Jézus

külsejét illetőleg századokon keresztül különböző felfogások érvényesültek. A ma rendelkezésre álló adatok és felfogás szerint azt mondhatjuk, hogy nem volt sovány és nem volt kövér. Testi megjelenésében is magasabb, mint az apostolok. Minden ízében egészséges és nemes, széles mellel és vállakkal. Izmos, de nem a sport művileg fejlesztett izmaival. Egyenes orr, magas, fehér homlok, ovális arc, melynek színe az érett búzáéhoz hasonló. Világosbarna, tompa fényű, válláig érő haj, de nem göndör. Hasonló színű kurta szakáll.

Járása könnyű, nem földhöz kötött. Mintha a homloka vinné. Tartása egyenes, alázatos, öntudatos és nemes. Lénye vonzó és tiszteletet parancsolóan komoly.

Ruhája barnás szőtt ing, térdig érő és alul hullámokba oszló. Efölött hosszú gyapjúfehér köntös hosszú karokkal. Ugyanolyan anyagból való övvel átkötve. Lábán keleti saru. A kendő, melyet alvásnál használt, anyagban és színben ugyanaz, mint a köntös.

Mária

Magas és nyúlánk, fiatalos kinézésű. Szintén magas homlokú. Orra finom, szép vonalú, egyenes. Szemei nagyok. Szája rendkívül szép és piros. Barna arcán halvány pír. Kezei hosszúkásak és finom művűek.

Egyénisége komoly, vonzó, maga a megtestesült érintetlenség és tisztaság. Természetes és magától értetődő minden mozdulata, zajtalan, könnyed, mintha nem is venné körül levegő. Befelé él, Istenben.

Ruhája, ahogyan a művészet ábrázolni szokta.

A tanítványok

Milyen ember volt a tizenkettő?

Péterről, Jakabról és Jánosról tudjuk, hogy galileai halászok voltak. Kemény, dolgozó emberek, kik olyannak vették az életet, mint amilyen. Nem ábrándoztak, sem idegbántalmaik nem voltak. Kezeik kemények a hajókötéltől, tengervíztől, durvák és cserepesek. Arcukat nap, szél, vihar marta. Az élet aktivitásával rendelkeztek, kik nem szokták meg a szájtátást a bazárok előtt, és a naplopást a falaknál, a városkapuban. Az idő pénz, és dolgoznunk kell, ha meg akarunk élni. Az egyszerű emberek okosságával éltek. Hivő, becsületes emberek voltak, kiket nem gyötörtek afféle problémák, mint a szellemi embereket: írástudókat, papokat.

Fülöp Betsaidából való. Ugyanabból a városból, mint András és Péter. Olyan ember, ki nem izgul fel gyorsan. Meggondolt, megfontolt, ki egyenesen “rámegy a célra”. Uram, mutasd meg az Atyát, és aztán kész. Rendben van.

Tamás született logikus. Előbb lehántja mindennek a héját, mielőtt hinne. Kétkedő, kemény nyakú, önálló, a “győződjünk meg előbb” embere. A tényekre ad. Minden helyzetben gondolkodik, és nehezen hisz. “Amíg ujjaim a sebekbe nem bocsátom…”

A többiek is egyszerű, józan, derék, jó emberek, kik szeretettel veszik körül Mesterüket. Hisznek, bíznak benne, s Jézus szereti kiválasztottait.

Júdást külön kell kiemelnünk. Sok mindenféle lélektani és lelki megoldás, magyarázat van az irodalomban a vörös hajú tanítványról. Legendák, látomások beszélnek származásáról, múltjáról, előéletéről. A tények alapján, cselekedeteiből, szavaiból azonban annyi bizonyos, hogy alapjában véve önző, kapzsi, pénzsóvár, fukar ember volt, ki szörnyű árulása után felköté magát. További sorsa fölött Isten határozott.

Mária Magdaléna magas és szép, feltűnő jelenség. Élete és története eléggé ismert.

A farizeusok

A közvélemény úgy állítja be, mintha a farizeusok papok, a papok pedig egyben farizeusok is volnának. Tévedés. A farizeusok nem papok, hanem az ún. “Néppárt”. Befolyásuk igen nagy volt a népre, hogy akár a királlyal vagy a főpappal is szembehelyezkedhettek. Eredeti nevük “Chaberim” (A Szövetség Tagjai) volt. A farizeus (elkülönültek) elnevezést először ellenfeleik használták, később maguk is így nevezték magukat. A nép és köztük levő viszonyt ma “terror” névvel jelölnénk meg. Kérlelhetetlenek voltak.

A törvénytudók

teológiai professzorok, filológusok, jogászok a farizeusok pártjához tartoztak. A prófétáknál is fontosabbaknak tartották magukat. Megkülönböztető ruhát hordtak. Tisztában voltak vele, hogy a nép inkább félt tőlük, mint szerette. Fontos és majdnem nélkülözhetetlen szerepet játszottak a kereskedelemben. “Am-haarez” tanítványaikat jobban gyűlölte a nép, mint a pogányokat.