Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Epilógus

Megyeri Judit

RÓZSAKŐI REJTÉLYEK 2.

Csontvázak a szekrényben

Megyeri Judit: Rózsakői rejtélyek 2. – Csontvázak a szekrényben

©Megyeri Judit

Korrektúra/szerkesztés: Tira Nael

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156309488

mobi ISBN 9786156309495

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szülővárosomnak, Pápának,

ami nélkül Rózsakő sem létezne.

Köszönetnyilvánítás

Rengeteg segítséget kaptam, hogy ez a regény megjelenhessen, és én mindenért végtelenül hálás vagyok!

Köszönöm az előolvasóimnak a sok hasznos tanácsot, a szerkesztőm alapos munkáját, és hogy minden hiba és logikai baki sikítva menekül előle.

Köszönök minden biztatást, minden támogatást, az összes véleményt, legyen az pozitív vagy negatív. Sose féljetek megírni, amit valóban gondoltok, mert abból lehet tanulni.

És persze, kedves olvasóim, legfőképp azt köszönöm, hogy megvettétek, olvastátok a korábbi könyveimet. Enélkül ez a regény sem ölthetett volna könyv formát.

Első fejezet

– Valaki az őrületbe akar kergetni! – panaszolta a nyeszlett fickó enyhe remegéssel a hangjában, és Ben arra gondolt, hogy annak a valakinek bizony könnyű dolga lesz.

Hátradőlt a kényelmes, bőr forgószékben, amit nemrég szerzett be a régi rozoga helyett, és szemügyre vette legújabb ügyfelét. A pasas világos szakállára ráfért volna egy igazítás, divatjamúlt farmeringben feszített, fakókék, szokatlanul hosszú szempillákkal keretezett szeme zavartan cikázott ide-oda, mindig csak egyetlen pillanatra állapodva meg azon, amit éppen nézett. Jelenleg az ablak előtt terpeszkedő kanapét, amire Flórának köszönhetően a régi kopott, virágmintás helyett, kék-zöld csíkos huzat került.

– Pontosan mit ért őrületbe kergetés alatt – pillantott Ben az íróasztalon fekvő megbízási szerződésre –, Mezei úr?

– Kérem, hívjon Norbertnek!

– Rendben, akkor Norbert! Nemrég költözött be a házba, igaz? – Ben újra konzultált az eddigi jegyzeteivel, és gyorsan megtalálta a Rózsakő egyik kertvárosában lévő épület címét.

– Igen, egy hete. Korábban külföldön éltem. – Mezei Norbert nem egyet biccentett, hanem kapásból hármat, amitől egy kopácsoló harkályra emlékeztetett. – Ez egy régi ház, tudja, tele sok limlommal. Nem igazán volt pénzem rendbehozatni, miután megvettem.

– És miből feltételezi, hogy valaki magára akar ijeszteni?

– Egyik nap nyitva találtam a bejárati ajtót, amikor hazaértem – közölte Norbert síri hangon, és Ben homlokráncolva próbálta elkapni a pillantását.

– Biztos benne, hogy nem maga hagyta véletlenül nyitva?

– Hát persze! – felelt az ügyfele felháborodottan, és tekintete egészen hosszan, legalább három másodpercig időzött az arcán, mielőtt az íróasztal mögötti szekrényre ugrott. – Tudja, van egy olyan szokásom, hogy többször is visszamegyek ellenőrizni az ajtót…

– Értem – bólintott Ben. Tehát a pasas még kényszeres is. – Elvittek bármit a házból?

– Természetesen nem! De ott hagyták ezt. – Norbert egy műanyag madáralakot vett elő a zsebéből, olyat, amit kulcstartókra szoktak aggatni, és lerakta az asztalra.

Ben kezdte elhamarkodott döntésnek vélni, hogy elvállalta ezt a megbízást, de azért az ujjai közé csippentette a figurát, és alaposan megnézte.

– Nem lehet, hogy ez a madár korábban is a házban volt, és véletlenül került elő épp akkor, amikor nyitva találta az ajtót? – fogalmazott olyan körültekintően, amennyire csak tudott.

– Ez egy varjú, rosszat jelent! – szólt az ügyfele olyan hangon, mintha elvárná, hogy minden ostoba babonát ismerjen. – A halál madara! Biztos, hogy valaki ezzel akar megrémíteni. A konyhában volt, az asztal közepén. Észrevettem volna korábban!

– Rendben – visszakozott Ben a feldúlt szóáradat hallatán. – Más idegen tárgyat nem talált?

– Nem elég a varjú?! – Norbert ezúttal olyan hosszan nézett rá, ami nála egyéni csúcsnak számíthatott. – Vagy maga is azt gondolja, mint a rendőrség? Hogy megőrültem?

– Dehogy! – hazudta Ben könnyedén. – Beszerzek egy rejtett kamerát, és felszerelem a házában.

Miközben Norbert hosszasan hálálkodott, Ben agya azon járt, hogyan tudná minél gyorsabban lezárni ezt a megbízást. Mert az nyilvánvaló, hogy a felvételen egyetlen ember lesz: az ügyfele. Arról nem beszélve, hogy egy kamerát saját maga is felszerelhetett volna, emiatt kár volt magánnyomozóhoz fordulnia. De fizetett a szolgálataiért, így Ben inkább befogta a száját. Túlságosan jól emlékezett arra, hogy fél évvel ezelőtt még a csőd szélén állt, nem fog elutasítani egy ügyfelet. Még akkor sem, ha az teljesen zakkant.

Felemelkedett a székből, hogy véget vessen a beszélgetésnek, és az ajtóhoz kísérte a férfit. Norbert alig volt alacsonyabb nála, és álló helyzetben a soványsága még inkább szembetűnt. Ben egészen megsajnálta.

– Ha valaki tényleg bejár a házába, arra rá fogunk jönni – mondta még búcsúzóul, és nézte, ahogy a pasas beül egy régebbi típusú Skoda Fabiába, aztán elhajt a szomszédos temető sárgásbarna lombkoronájú fái mellett.

A nyomozóiroda másik oldalán egy ósdi garázssor húzódott, szemben pedig egy romos gyárépület állt. Akárki is volt a tulajdonosa, hagyta teljesen lepusztulni, Ben pedig nem is bánta ezt. Szerette, hogy az utca a temetői látogatóktól eltekintve ennyire kihalt, és az ügyfelei is örültek, hogy senki nem látja őket, amikor igénybe veszik a szolgáltatásait. Habár akadtak kivételek. Egy fickó pár hete megbízta azzal, hogy találja meg a testvérét, akivel gyerekkoruk óta nem látták egymást, utána pedig ragaszkodott egy szelfihez a nyomozóiroda előtt, és rögtön fel is tette az Instagramra. Mintha menő lenne magánnyomozót fogadni. Ben tudta, hogy neki ez csak jó, hisz ingyenreklám, de miközben visszament az irodába, megcsóválta a fejét az emléktől.

Nem túl lelkesen leült a laptop elé, hogy kiválassza a kamerát Norbertnek. Közben arra gondolt, hogy hálásnak kellene lennie, amiért a nyomozóiroda virágzik, és sorban jönnek az ügyfelek. Csak ne lennének ilyen unalmasak a megbízások! Kezdte felettébb egyhangúnak érezni a hűtlen házastársak megfigyelését és a többi apró-cseprő ügyet, pedig inkább örülhetne, hogy egyetlen gyilkos sem rohangál Rózsakőn, és a változatosság kedvéért nincsenek életveszélyben.

Épp elküldte a megrendelést, amikor megcsörrent a mobilja. Egy másik ügyfele hívta, Kertész Kálmán; Ben elkínzottan felsóhajtott. A pasas hétfőtől csütörtökig Budapesten dolgozott, és a fejébe vette, hogy azokon a napokon, amikor nincs itthon, a felesége megcsalja. Ben már három hete követte a nőt minden hétfő, kedd és szerda este.

– Halló – szólt bele a telefonba.

– Nyomozó, az e heti megfigyelést szeretném magával egyeztetni – mondta a férfi pattogó hangon. – Csak ma és holnap figyelje Editet, szerdán este már otthon leszek. A múlt heti számláját pedig ma reggel átutaltam.

Ben tudta, csak annyit kellene felelnie, hogy rendben van. Hisz a pasas a tarifája másfélszeresét fizeti a szolgálataiért, de képtelen volt befogni a száját.

– Figyeljen, Kertész úr. Három hete követem a feleségét. Munka után a könyvtárból egyenesen az állatmenhelyre megy, majd haza. Az anyján és egy-két barátnőjén kívül senki sem jár hozzá. Szerintem kijelenthetjük, hogy nem csalja meg magát.

– Vagy csak rájött, hogy valaki figyeli…

– Biztosíthatom, hogy nem vett észre.

– Ezt nem tudhatja, Edit okos nő, valószínűleg könnyedén túljár az eszünkön. Tovább kell figyelnie! – hadarta Kertész, és Ben hirtelen nem is tudta, hogy komikusnak tartja, amiért a pasas egyszerre nevezi eszesnek és házasságtörőnek a feleségét, vagy inkább siralmasnak.

– Jó, ahogy gondolja – sóhajtotta, közben komoran elkönyvelte, hogy ezek szerint az aznap estét sem fogja Flórával tölteni.

Mire sikerült leraknia a telefont, elmúlt négy. Flóra még egy óráig nem végez a munkával, ennek ellenére Ben bezárta az irodát, motorra pattant, és az elkerülőút melletti ipari parkba hajtott, ahol a haverja, Alexék cége székelt. Flóra náluk dolgozott már lassan fél éve. Ben általában nem szokta munka közben zavarni, de most úgy érezte, muszáj kiszakítania maguknak egy kis plusz időt, mielőtt Kertész Edit nyomába ered.

A recepciós szó nélkül beengedte, Ben pedig egyenesen Flóra irodájába ment, és bekukkantott az ajtón. A nő az íróasztalon könyökölt, az ajkát rágcsálva bámulta a monitort. Bizonyára a céges honlapon dolgozott, amit Alexék az elmúlt években eléggé elhanyagoltak, de Flóra elkezdte gatyába rázni. Elszántan írta a beszámolókat a vállalat életéről, és készítette az interjúkat a dolgozókkal, közben egykori újságírós kapcsolatai révén azt is sikerült elérnie, hogy egyre többször szerepeljen a cég a médiában. Alex a maga exhibicionista módján élvezte a rá és a cégre irányuló reflektorfényt, ahogy Flóra is a sajtóreferensi munkát, Ben pedig az utóbbinak különösen örült. Így legalább a nőnek eszébe sem jut visszamenni a fővárosba.

Flóra aznap feltűzte a haját, hófehér blúza kivágásából elővillant a melle közötti völgy, és Ben néhány pillanatig némán csodálta. Támadt egy ötlete, hogyan javíthatna ezen a nem túl kellemes napon.

– Helló, édes! – lépett be a szobába. – Nagyon elfoglalt vagy?

Flóra mosolyogva nézett fel rá.

– Az attól függ! Ha megint arra akarsz kérni, hogy kísérjelek el egy megfigyelésre, mert egyedül unatkozol, akkor igen, szörnyen elfoglalt vagyok.

Bennek rögtön eszébe jutott a legutóbbi alkalom, amikor Flóra elment vele Kertészék házához. Remekül szórakoztak az autóban… Vagyis csak szórakoztak volna, mert a Camaro utastere túl kicsi volt az ilyesmihez, és folyton beverték valamibe a tagjaikat. Végül még órákig kénytelenek voltak a kocsiban ülni, a kielégítetlen vágytól frusztráltan. Mire viszont hazaértek, mindketten olyan fáradtak voltak, hogy elaludtak, mielőtt még egymáshoz érhettek volna.

– Be kell szereznem egy nagyobb autót – morogta Ben, és magához ölelte a nőt.

Még mindig elképesztette, mennyire szédületes Flórával csupán a csókolózás is. Végigsimított szájával a nő puha, telt ajkán, és pillanatokon belül azon kapta magát, hogy a nyelvük őrülten kergetőzik, a keze pedig már Flóra combján kalandozott, és be-bekúszott a szoknyája alá.

– Ben, ez nem biztos, hogy olyan jó ötlet… – pihegte Flóra, ennek ellenére a tenyerét Ben fenekére szorította.

– Szerintem pedig a lehető legjobb. – Ben végighúzta a nyelvét a nő nyakán, és beleharapott a fülcimpájába. – Este megint megfigyelésre kell mennem, és nem bírom ki holnapig nélküled.

– Nem lehet kulcsra zárni az ajtómat, bárki bejöhet.

Flóra ügyelt rá, hogy halkan nyögjön fel, de a hangja így is őrjítő volt. Ben felmorrant, és a nőhöz nyomta az ágyékát.

– Akkor majd észreveszi, hogy zavar, és kimegy.

– Ki fognak rúgni…

– Alex? Ugyan! Tudod, ő hányszor kefélt az irodájában? – Ben kioldotta a legfelső gombot Flóra blúzán, és bebújtatta az ujjait a kivágásba. Vékony csipkét tapogatott ki, végigsimított az anyagon, újabb fojtott hangokat csalva elő a nőből.

– Meggyőztél! – zihálta Flóra, amikor Ben ujja már a mellbimbója körül körözött.

Felült az asztal szélére, fürgén Ben sliccéhez nyúlt, és már húzta lefele a cipzárt, amikor valaki kicsapta az ajtót, de olyan erővel, hogy a kilincs minden bizonnyal lyukat ütött a vakolaton.

Flóra vöröslő arccal ugrott le az asztalról, Ben ingerülten rendezte vissza a nadrágját, és mindketten a bejárat felé fordultak. Alex állt az ajtóban, kezében egy papírlapot szorongatott, és jóval mogorvább képet vágott, mint az elmúlt időszakban bármikor, pedig az utolsó hat hónapja nem volt egy fáklyásmenet.

– Kaptam egy fenyegető levelet! – közölte, és Ben rosszat sejtve nézett rá.

– Mivel fenyegettek meg?

Alex szeme felizzott a dühtől, az állkapcsa pedig úgy megfeszült, hogy Ben látni vélte az izmok rángatózását a bőre alatt.

– Ildivel, bassza meg! – szentségelt Alex. – Valahogy rájöttek, mit csináltam!

***

A szakkör öt órakor ért véget, és addigra Liza úgy érezte, mintha a diákok miniatűr másai befurakodtak volna a koponyájába, és az agyát taposnák. A gyerekek végig nevetgéltek és egymással pusmogtak, csak Réka figyelt rá, és jegyzetelt szorgalmasan. Liza őt kedvelte legjobban a tanítványai közül, bár ezt igyekezett titkolni. Kínosan ügyelt rá, hogy ugyanúgy viselkedjen a lánnyal, mint a többiekkel. Még akkor is távolságtartó volt, amikor összefutottak a lakótelepen, ahol Liza lakást bérelt, Réka pedig néhány épülettel arrébb lakott a szüleivel. Mert amikor legutóbb túl barátságos volt egy diákjával, az semmi jóra nem vezetett.

Tessék-lássék módon összepakolt a teremben, visszament a tanáriba, és bevett egy fájdalomcsillapítót. Aztán lerogyott a székére, és csak bámulta a hosszúkás helyiséget átszelő asztalsorokat meg a fal mellé állított otromba, barna szekrényeket. Mennyire más volt ez, mint az alapítványi iskola Budán, ahol az elmúlt három évben tanított! Nagyobb, poroszosan szigorúbb és valahogy lelketlenebb – de lehet, hogy ezt csak Liza képzelte. A budai gimiben azonban lejárt a szerződése, a várligeti üresedés pedig kapóra jött.

– Helló! – Magas, szőke férfi lépett be a tanáriba, félbeszakítva a magányát. – Szakkörről jössz? – kérdezte.

– Igen, németről.

– Én meg OKTV-felkészítőről.

Liza nézte, ahogy a pasas lerakja a kezében tartott könyveket az asztalra, és azon töprengett, mit tanít. Valamilyen természettudományt, csak ennyire emlékezett. Talán földrajzot? Nem, múltkor a földrajztanárnővel mentek ki cigizni. Megvan, biológiát, meg talán informatikát! Az is beugrott, hogy Misinek hívják. Misi, a mókus. Amikor az igazgatónő szeptemberben mind a harmincvalahány kollégának bemutatta, Liza így próbálta megjegyezni a neveket és a tantárgyakat. Alliterációval, mi mással? Egy magyartanár maradjon a kaptafánál!

– És megszoktad már az új helyet? – Misi mosolyogva fordult felé; a könyvek csinos kupacba rendezve álltak a háta mögötti asztalon.

– Nem mondhatnám – ismerte be Liza. Nem tudta biztosan, mit szokott meg kevésbé: az iskolát, a várost vagy a lakást. Mindhárom ugyanolyan idegennek tűnt, mint másfél hónappal ezelőtt, a tanév kezdetén.

– Várliget biztos kicsinek és jelentéktelennek érződik a főváros után. Legalábbis nekem annak tűnt, amikor ideköltöztem.

– Nem jelentéktelen… Csak tudod, Budapesten születtem, és sosem éltem máshol.

Liza maga sem tudta, miért csúszott ki ez a száján, ráadásul a hangja elkeseredetten csendült, és ezt nem akarta. Nem hiányzott, hogy valaki a kollégák közül rájöjjön, mennyire utálja ezt az új helyzetet, se arra, hogy jövőre első dolga lesz minden szabad helyet megpályázni Pesten.

– Még maradsz, vagy végeztél mára? – kérdezte Misi, és Liza hálás volt neki, amiért elegánsan elsiklott az előbbi mondata felett.

– Aha, végeztem.

Együtt indultak a tanári sarkában álló fogasokhoz. Liza belebújt fekete bőrdzsekijébe, és a nyaka köré tekerte piros sálját, közben a szeme sarkából a férfit nézte. Misi egy szövetkabátot vett le a fogasról, és élre vasalt nadrágot viselt. Egyáltalán nem olyan típusú férfi, akivel ki szokott kezdeni. Ahhoz túl kedvesnek, túl ártatlannak látszott. Olyannak, akit az ember lánya barátnak, és nem szeretőnek választ. De szép kék szeme volt, az arcát pedig rövid, borostánál alig hosszabb szakáll fedte, pont úgy, ahogy Liza leginkább szerette. Ha valaki várná otthon, nem lebzselne ilyen későn az iskolában, és különben is, néha nem árt eltérni a megszokottól.

– Mondanál egy jó helyet a városban, ahol megvacsorázhatok? Még nem igazán ismerem ki magam, és ma este nincs kedvem főzni – mosolyodott el Liza, pontosan tudatában annak, hogy az arcán a gödröcskék így a legelőnyösebbek.

– Ismered az Agnellát? – Misi lelkesnek tűnt. – Olasz étterem a belvárosban, a könyvtár mellett.

Bár Liza elment párszor az Agnella előtt az elmúlt másfél hónapban, és pontosan tudta, hol van, de összeráncolta a homlokát, és úgy tett, mintha gondolkodna.

– Nem rémlik – mondta végül.

Misi szeme felcsillant, pillantása egy másodpercre Liza bőrdzsekibe és szűk farmerbe bújtatott alakjára vándorolt.

– Szívesen megmutatom, ha gondolod.

– Köszi, az jó lenne!

Liza kilépett az ajtón, ügyelt rá, hogy a csípője lágyan ringjon, közben érezte a férfi tekintetét, ami a fenekére tapadt. Pont, ahogy tervezte. Talán egy kis játszadozás Misivel elfeledteti vele, mennyire gyűlöli, hogy mégsem Pesten keresett állást.

Végigmentek az iskola hosszú folyosóján, majd ki a kapun az októberi, füstillatú estébe. Az utca két oldalán magasodó fák ritkás lombját köd takarta, a hűvös szél bele-belekapott a hajukba. Liza azzal volt elfoglalva, hogy még szorosabban beburkolózzon a sáljába, és csak akkor vette észre a kerítés mellett rostokoló alakot, amikor az ráköszönt.

– Jó estét, tanárnő!

Gergő tizenkettedikbe járt, emelt német tagozatra. Az órákon ragyogó tekintettel bámulta, órák között pedig gyakran a sarkában járt, Lizát egyre jobban idegesítette. Odamormolt egy köszönést a fiúnak, aztán Misivel a nyomában továbbmasírozott az utcán. Közben észrevette Rékát, aki valószínűleg a szüleit várta a parkolóban, és végignézte az egész jelenetet. Kissé összeszűkült szemmel bámult rá, és Liza sejtette, hogy a tekintélyének annyi, ha Gergő továbbra is az imádatával üldözi.

– Hihetetlen… – csúszott ki a száján, és nagyon remélte, hogy Misi nem hallotta meg, de persze nem volt ilyen szerencséje.

– Ne törődj vele, Gergő már csak ilyen – nevetett fel a férfi, mintha pontosan tisztában lenne a helyzettel. – Tavaly Cilibe, az énektanárba esett bele. De igazából ártalmatlan, sosem tesz semmit, csak szeret rajongani valakiért. Már az évnyitón sejtettem, hogy idén te leszel a kiszemelt.

– Tényleg? – húzódott közelebb Liza a férfihoz – Miből gondoltad?

– Szerinted? – vigyorgott Misi. – Biztosra veszem, hogy a srácok jó része rólad fantáziál majd, amikor az emberi szaporodást tanítom nekik idén.

– Emberi szaporodás?! Ilyen furcsa bókot sem kaptam még – nevetett Liza.

– Mit szólnál hozzá, ha gyalog mennénk? – kérdezte a férfi. – Nincs messze az étterem, és jólesne egy kis séta.

– Benne vagyok!

Elmentek a parkoló mellett, és amikor a kereszteződéshez értek, jobbra fordultak. Misi tökéletes udvariassággal érintette meg a hátát, hogy jelezze az irányt. Aztán a pár héttel korábbi utazásáról kezdett el mesélni, de Liza alig figyelt a történetre, az sem nagyon jutott el a füléig, melyik országban volt a férfi. Azon járt az esze, hogy talán mégsem olyan jó ötlet ez a vacsora. Misi korábbi megjegyzéséből rájött, hogy az iskolában nyílt titok lehet, hogy Gergő rajong érte. Nincs szüksége arra, hogy még inkább pletykáljanak róla. Márpedig fognak, ha kiderül, hogy összeszűrte a levet Misivel. Liza tudta, hogyan működik a pletyka: rövid időn belül arról fog suttogni mindenki, hogy bárki ágyába beugrik, ami nem is áll távol az igazságtól, Liza mégsem akarta, hogy az ő nemi élete legyen a beszédtéma az iskolában. Inkább el kellene mennie egy bárba, és ott felcsípni valakit, nem az egyik kollégájával kikezdeni. De nem volt kedve egyedül bulizni, se idegenekkel ismerkedni, és már az idejét sem tudta, mikor szexelt utoljára. Valamikor a nyáron, még Pesten, de a részletek sehogy sem ugrottak be.

Beértek a belvárosba, és Lizának el kellett ismernie, ha turistaként jönne ide, odalenne a kandeláberek fényében fürdő, kanyargós és macskaköves sétálóutcáért. Így azonban túl szűknek érezte, és el sem tudta képzelni, hogy itt töltse el a szabad estéit. Nem mintha eddig túl sokat járt volna szórakozni, cseppet sem jellemző módon inkább otthon gubbasztott, mint hogy a városban csavarogjon. Mostanában alig ismert magára. Se buli, se pasik, csak magányos esték a bérelt lakásában. És a legrosszabb, hogy teljesen észrevétlenül alakult át az élete, Liza pedig nem is értette, mi történik vele.

Már látszott az Agnella sárgán világító felirata, amikor megszólalt a telefonja.

– Bocs, ezt fel kell vennem – mondta, amikor meglátta Flóra képét a kijelzőn. Egy lépéssel eltávolodott Misitől, és fogadta a hívást. – Hahó, mi újság?

– Átjössz este? – kezdte a barátnője szokatlanul lényegretörően, és a hangja is mintha feszülten csengett volna.

– Minden oké? – kérdezte azonnal Liza, és ezúttal örült, hogy ilyen közel költözött Rózsakőhöz. Autóval húsz percre volt csak a város, szinte semmi, még Pesten is többet kellett utaznia, ha találkozni akart Flórával. És gyakran meg is tette ezt a rövid utat Rózsakőre, bár ezek az esték általában azzal jártak, hogy előbb-utóbb Ben is megjelent. Liza nem bánta, kedvelte a nyomozót. Viszont a társasághoz gyakran hozzácsapódott Alex is, akihez jóval ellentmondásosabb érzések fűzték azóta a májusi este óta. Sokszor gondolkozott azon, miért nem bírja elviselni a férfit, miért ugrik a torkának olyan gyakran, pedig Alex pont olyan pasas, akikkel általában kikezd: jóképű és a laza kapcsolatok híve, akárcsak ő. Lizát valami mégis megakadályozta abban, hogy úgy viselkedjen vele, mint a többi ilyen fickóval, azaz egy éjszakára az ágyába ugorjon, aztán továbblépjen. – Furcsa a hangod – jegyezte meg, félresöpörve az Alexszel kapcsolatos gondolatait.

– Velem minden oké – nyugtatta meg Flóra, bár Liza még mindig érezte a feszültséget a szavaiban. – Pipi ma este Alexnél alszik, szóval pizzát rendelünk, és megnézünk valamilyen mesét.

Liza hallotta a barátnője hangján, hogy vigyorog, amitől a korábbi nyugtalansága azonnal elpárolgott. Flóra ugyanannyira odavolt Alex lányáért, mint ő, és ahogy igazából mindenki, akire Pipi egyszer is rámosolygott. Ha mást nem is, a csáberejét az apjától örökölte… Amikor nyáron kiderült, hogy Alexnek van egy lánya, akiről addig nem tudott, Liza megdöbbent, bár igazából nem értette, miért. Ahány nőt Alex lefektetett… Szinte törvényszerű volt, hogy az egyiket felcsinálja.

– Most még van egy kis dolgom – mormolta Liza a telefonba, ismét kiűzve Alexet a gondolatai közül.

– És később? Bennek megfigyelésre kell mennie, szóval tarthatnánk egy csajos estét, dumálhatnánk…

– Öhm, Flóra, ma nem jó. Az a dolog valószínűleg hosszúra fog nyúlni, de mi lenne, ha holnap együtt ebédelnénk? Egy körül? Délután nincs órám.

Egy pillanatig csend honolt a vonal mindkét végén, és Liza elképzelte, ahogy a barátnője azon filózik, vajon kit szedett össze, mert nyilván sejti, hogy férfi van a dologban.

– Oké, akkor holnap – felelte végül Flóra. – Ide tudsz jönni az irodába?

– Persze, és viszek kaját is. Jó szórakozást!

– Neked is. Holnap pedig nem úszod meg, muszáj lesz mesélned!

– Jó hogy!

Liza mosolyogva rakta el a telefont, és felzárkózott Misi mellé.

– Bocs, csak a barátnőm volt Rózsakőről.

– Rózsakő? Nem ott ölték meg azt a fickót tavasszal, a vállalkozót? – ráncolta a homlokát a férfi.

– De – vigyorodott el Liza –, és nem fogod elhinni, épp a barátnőm talált rá a hullára! Most pedig a magánnyomozóval jár, aki az egész esetet felgöngyölítette.

– Benjamin Burke, róla olvastam is a neten.

– Igen, ő az – bólogatott Liza oda sem figyelve.

Kezdetben talán ezért is örült, amikor meglátta, hogy Várligeten van nyitott pozíció. A májusi események megrázták. Flóra a legjobb barátnője volt, igazából az egyetlen barátnője, és majdnem megölték. Liza szeretett volna a közelében lenni azok után, ami történt. Csak épp közben a saját alkalmazkodó képességét fel-, azt a rohadt honvágyat pedig lebecsülte.

– Neked aztán híres barátaid vannak! – jegyezte meg Misi egy átható pillantás kíséretében, miközben kinyitotta előtte az Agnella ajtaját.

– Á, nem híresek! – mondta Liza, de aztán eszébe jutott a szeptember végi szüreti fesztivál Rózsakőn. Az egyik helyi újságíró felismerte Bent, és addig nem tágított, míg a nyomozó nem válaszolt néhány kérdésére, és le nem fényképezhette mind a négyüket. A cikk bekerült a megyei újságba, felkerült a netre, sőt még egy B kategóriás pletykalapba is. Utána jót röhögtek a tízpercnyi hírnevükön. – Oké, egy kicsit talán mégis azok.

– Bocs, ha elraboltalak tőlük!

– Dehogy raboltál! Nem beszéltem meg velük semmit ma estére – mosolygott Liza a férfira, de közben egészen szomorúnak érezte magát, hogy lemarad a Flóráékkal közös estéről.

Egy órával később aztán, amikor végeztek az evéssel, ragaszkodott hozzá, hogy külön fizessenek. Majd maga sem tudta pontosan, miért, de az étterem előtt elbúcsúzott a kissé csalódottnak tűnő Misitől, és egyedül vágott neki a várligeti utcáknak.

Már csak egy saroknyira járt a társasháztól, ahol a lakását bérelte, amikor furcsa érzés fogta el. Borsódzni kezdett a tarkója, mintha valaki figyelné. Liza megtorpant, és hátrafordult, de nem látott senkit a járdán maga mögött.

– Tiszta hülye vagyok! – mormolta az orra alatt, ennek ellenére megszaporázta a lépteit, és csak akkor könnyebbült meg, amikor a bejárati ajtó becsukódott a háta mögött.

Második fejezet

Alex bekapcsolva felejtette a rádiót a konyhában. Amikor belépett, épp a Soulwave énekelt arról, hogy ami nem öl meg, az fájni fog. Rohadt irónia! Alex arca grimaszba torzult, miközben a fekete márványpultra rakta a pizzásdobozokat. Gyorsan kinyomta a rádiót, aztán körbehordozta a pillantását a grafitszürke beépített bútorokon, majd a konyhát a nappalitól elválasztó boltív alatt Flórára nézett.

Mindannyian egyetértettek abban, hogy nem jó ötlet az irodában olvasgatni a fenyegető levelet, így egyenesen a lakásába jöttek. Flóra pedig azóta az A4-es papírra nyomtatott szöveget tanulmányozta, amit Ben kérésére beleraktak egy műanyag tasakba. Az a kurva levél! Alex azt hitte, maga mögött hagyta azt a réges-régi történetet, de olyan élesen jelent meg előtte Ildi, mintha tegnap látta volna utoljára. Pedig már öt év is eltelt.

A sült tészta és a fűszeres paradicsomszósz illata hirtelen gyomorforgatóan fullasztónak tűnt. Alex visszament a nappaliba, hogy ne érezze.

– Igaz, amit a levélben írnak? – kérdezte Flóra, és úgy pillantott hol rá, hol Benre, mintha arra várna, hogy valamelyikük megcáfolja a csúf igazságot.

– Miért, drágám, nem nézed ki belőlem? – Alex gúnyos vigyorra húzta a száját, de háta mögé rejtett keze megremegett.

Flóra pár másodpercig elképedve meredt rá, aztán lassan lerakta a levelet az asztalra.

– Jézusom, az osztálytársunk volt, Alex! Hogy a fenébe tehettél ilyet? – kiáltott fel, és Alexnek erőlködnie kellett, hogy fenn tudja tartani a látszatot.

– Te magad mondtad, hogy egy érzéketlen pöcs vagyok, nem igaz? – kérdezte, annyi cinizmust erőltetve a hangjába, amennyit csak tudott.

– Alex, ezt nem rendezheted le ennyivel!

– Lerendezném én máshogy is, bassza meg, de Ildin az már nem sokat segít!

Alex érezte, hogy a szája vicsorba torzul. Elfordult, az ablakhoz ment, és próbálta kordában tartani a benne tomboló indulatot. Hirtelen azt kívánta, bárcsak Liza is itt lenne, bár ezt hangosan sosem ismerte volna be. Pápaszem biztos nem nézne rá ilyen csalódottan, mint Flóra, hisz egyébként sincs valami nagy véleménnyel róla. Ez a gondolat azonban csak egyetlen pillanatra nyugtatta meg, aztán még jobban lehangolta. Megmarkolta a párkányt, és kibámult az utcára, de csak Ildi könnyáztatta arcát látta maga előtt.

– Nyugodjatok meg! – hallotta a háta mögül Ben csitító hangját. – Borzasztó, ami történt, de most arra kell koncentrálnunk, ki akarja zsarolni Alexet, és hogyan állíthatjuk meg. Mert ha a levél tartalma a gyámügy fülébe jut, abból problémák lesznek, ugye tudjátok? És a májusi események után ez nem hiányzik Pipinek.

Ben hangja rekedtessé vált, és Alex sejtette, hogy bármit is mond, még mindig magát okolja azért, ami Grétával, a kislány anyjával történt. Rohadt bűntudat! Kibaszott egy dolog… Alex már csak tudta.

– Elég, ha a nagyanyja fülébe jut – fordult vissza a barátai felé. – Akkor többet el sem engedi hozzám Pipit.

– Épp ezért kell rájönnünk, ki írta a levelet – nyúlt Ben a lapért. – Nincs benne, hogy mit akar a zsaroló. Akkor még jelentkezni fog, ami jó hír, mert addig van időnk nyomozni. Bár már összefogdostad a levelet, azért megkérem Újvárit, hogy nézzék meg. Hátha találnak rajta más ujjlenyomatot is. Ki tudott még Ildiről?

– Rajtad kívül? – nézett Alex a barátjára. – Talán a szülei, esetleg még a nővére. De egyikük sem rontott rám vérben forgó szemekkel, szóval arra tippelek, hogy Ildi nem mondta el nekik. Később pedig már nem volt esélyük megtudni…

– Emlékszem – biccentett Ben komoran, Flóra azonban értetlenül pillantott rájuk.

– Miért, mi történt? – kérdezte.

– Valami kavarodás volt a kórbonctanon, és véletlenül még a boncolás előtt elhamvasztották. – Ben szerencsére megelőzte a válasszal, így nem neki kellett elmondania. Bár csupán attól, hogy végighallgatta, Alex úgy érezte, mintha valami keserű és nyúlós lenne a torkában. Csupán ennek a „kavarodásnak” köszönhette, hogy nem indult nyomozás, és ettől csak még rohadtabb volt ez az egész helyzet.

– Ez elég hihetetlen – kerekedett el Flóra szeme.

– Pedig nem annyira egyedi. Nagyjából ugyanabban az időben Szombathelyen is elcseréltek egy holttestet. A temetőben vették észre, hogy más fekszik a koporsóban.

– Mindkét eset elég gáz…

– Az – köszörülte meg Alex a torkát. – Így viszont a levélíró valaki mástól tudta meg, nem Ildi családjától.

– Egy barátnő? – vetette közbe Flóra. – Úgy emlékszem, Papp Eszterrel jóban volt, nem?

– De, tényleg! Egyszer még el is mentünk négyesben moziba – biccentett Ben, és Alex látta, hogy Flóra elfintorodik, amikor rájön, mit is jelentenek ezek a szavak.

– Basszus, te meg Eszterrel kavartál, mi? – csattant fel a nő. – És én még fel akartam ajánlani, hogy beszélek vele holnapután, ha már úgyis Pesten leszek. De így… Nem igazán van kedvem dumálni egy volt nőddel.

– Nem is kell. Elkísérlek Pestre, és amíg te az exférjeddel, meg azzal a kiadós nővel tárgyalsz, kifaggatom Esztert.

Ben elvigyorodott, amitől Flóra szeme még inkább felparázslott. Alex jobbnak látta, ha közbeszól.

– Hé, drágám, biztos azt akarod, hogy Ben egyedül találkozzon a volt csajával? – kérdezte, aztán a barátjához fordult. – Te meg inkább örülj, haver, mert elég nagy kibaszás Flóra exével, hogy a rólad szóló regényt kell népszerűsítenie a kiadójánál, ami tulajdonképpen egy marha hosszú szerelmi vallomás.

– De Alex! – szisszent fel Flóra vérvörös arccal, és úgy tűnt, Ben is zavarban van.

– Jaj, bocs – nevetett fel Alex csúfondárosan –, még nem mondtátok ki az sz-betűs szót? Öt hónap alatt?! Nálatok a lajhár is gyorsabb, bakker!

– Inkább azt döntsük el – terelte vissza Ben meglehetősen morcosan a beszélgetést az eredeti mederbe –, hogy akkor ki kivel beszél. Én beszélek Ildi testvérével. Egy osztályba járt a nővéremmel gimiben, elég jóban voltak, és ha jól emlékszem, Julie még mindig szokott találkozni vele. El tudom kérni tőle a telefonszámát.

– Oké, én meg elmegyek Ildi szüleihez – szólt Alex, bár semmire sem vágyott kevésbé.

– Ezek szerint nekem maradt Eszter – grimaszolt Flóra, és a falon függő órára nézett. – Írok neki egy üzenetet, hogy találkozzunk szerdán, aztán megmelegítem a pizzákat. Ilona bármelyik percben itt lehet Pipivel. Azt a levelet rakjátok el valahová, nehogy meglássa – bökött az asztalon heverő lapra. – Ja, és Alex, mint sajtóreferensed hadd szóljak, hogy ha ez nyilvánosságra kerülne – mutatott újra a levélre –, az a cégetek hírnevének sem tenne jót – tette hozzá komoran, majd eltűnt a konyhában.

Alex kénytelen volt igazat adni Flórának. Egyáltalán nem csak a gyámügy miatt kell félnie, hanem a cég miatt is. Nem is beszélve arról, milyen hatással lenne ez a kapcsolatára az apjával, ami így sem túl fényes. Ennek ellenére Alex értetlenül nézett Flóra után.

– Bármelyik másik nő teljesen kiborulna, és sikítva menekülne a közelemből, de ő segít… – dörmögte.

– Azért ne túlozz! Nem te vagy hasfelmetsző Jack, csak csináltál egy jó nagy hülyeséget annak idején. Ráadásul ismered Flórát. Még az apjának és az exférjének is megbocsátott, pedig az egyik hazudott neki, a másik pedig megcsalta. – Ben felkapta a levelet az asztalról, és elindult a dolgozószoba felé, Alex pedig szótlanul követte.

– Ben, ugye tudod, hogy az I-Clubban is tudhattak a dologról? – szólalt meg, amikor már a nagy, mahagóni íróasztal mellett álltak. – Csak nem akartam még jobban ráhozni a frászt Flórára.

– Ez nekem is eszembe jutott – biccentett Ben. – Végül is Ildi ott dolgozott, mondhatott valamit a kollégáinak. Odamegyek és kérdezősködöm egy kicsit.

– Ez nem valami jó ötlet – jegyezte meg Alex. Az I-Club a város legrosszabb hírű klubja volt, tele balhés, piás alakokkal, és a tömegben általában pár drogárus is megfordult. A városban mindenki tudta, hogy piruláért az I-Clubba kell menni, ahogy azt is, hogy ezen a helyen bulizni nem veszélytelen. Gyakoriak voltak a bunyók, a késelések, na meg a rendőrök is elég sűrűn razziáztak. Alex és Ben a húszas éveik elején gyakran megfordultak ott, és láttak egy s mást. – Roy nem fog örülni, hogy nála szaglászol.

– Majd Royjal beszélek akkor szaglászás helyett.

– Ez is elég szar lehetőségnek tűnik! – mordult fel Alex. Mindketten tisztában voltak vele, hogy a klub skót származású tulajdonosa mindenféleképpen rossz néven fogja venni egy magánnyomozó megjelenését.

– Akkor is meg kell próbálnom – villantotta rá Ben a tekintetét. – Muszáj kiderítenünk, hogy az I-Clubból szivárgott-e ki az infó.

– Jó, akkor veled megyek.

– Elintézem egyedül.

– Nem! – csattant fel Alex. – Ez a kibaszott ügy az én saram, és nem fogom hagyni, hogy egyedül takarítsd fel utánam a szart.

– Oké, akkor ketten megyünk. Mint a régi szép időkben – vigyorodott el Ben, bár inkább tűnt cinikusnak, mint jókedvűnek. Alex sejtette, hogy ugyanannyira nem akar újra elmenni abba a rohadt klubba, ahová mindkettőjüket olyan ocsmány emlékek fűzték, mint ő maga, de nem volt más választásuk. Bár Alex pontosan emlékezett rá, hogy Royt minimum fél tucat gorillajellegű kidobó veszi körbe, akiket könnyedén rájuk uszíthat. Ennek ellenére nem ellenkezett tovább. Mert jó eséllyel a zsaroló tényleg a klubból szerezte az információit. És muszáj kideríteniük, ki az a rohadék, mielőtt romba dönti az amúgy is elcseszett életét. Alex a mai nap után még inkább úgy érezte, mintha egy marha nagy kupac szaron egyensúlyozna, és bármelyik pillanatban elsüllyedhetne.

Összeszorított szájjal rakta el a fenyegető levelet az íróasztal fiókjába, aztán a barátjára nézett.

– Kurva rossz érzésem van.

– Nekem is – ismerte be Ben –, de nincs jobb ötletem. Viszont ne mondj semmit Flórának! Nem akarom, hogy aggódjon.

– Nyugi, eszemben sincs! Az is elég szar, hogy nekünk oda kell mennünk, nem fogom Flórát is belekeverni.

***

Flóra imádta, hogy Ben ennyire bele tud merülni egy bugyuta rajzfilmbe. A férfi a kanapé egyik szélén ült, és nagy szemeket meresztett a tévé képernyőjére.

– Nem is értem, hogy nem törik ki a nyaka ennyi haj alatt… – dünnyögte.

Pipi azzal a vidám, gyöngyöző nevetésével kacagott fel, amit kizárólag Bennek tartogatott.

– Ben bácsi, az csak haj! Az nem is nehéz!

– Hát azért én megnézném, hogy bírsz el egy olyan hosszú copfot, ami a földet sepri.

– Akkor majd megnövesztem és megmutatom – jelentette ki Pipi, mire Alex fájdalmasan felszisszent a kanapé másik végéből.

– Ne biztasd ilyenekre, haver! Tudod milyen nehéz így is megfésülni a haját? Fél órát szenvedek vele minden reggel, amikor én viszem óvodába, és így is pocsék lesz a frizurája.

– De csak azért, Alex – csipogta Pipi –, mert ügyetlen vagy. A nagyi egy perc alatt megcsinálja. És most pszt, nézzük a mesét!

A két pasas szófogadóan elhallgatott, Flóra pedig mosolyogva nézte a kanapén trónoló hármast. Pipi a plüssnyusziját ölelve apró lábacskáit az apja ölébe tette, a hátával pedig Benhez dőlt. A nyomozó megcsiklandozta a kislány oldalát, aki halkan kuncogva bújt közelebb hozzá. Flórát fura melegség öntötte el.

Visszafordult a laptopjához, hogy elvégezze az utolsó simításokat a kéziratán, de nem tudott koncentrálni, és nem Aranyhaj miatt. Az járt a fejében, amit Alex mondott. Ennyire nyilvánvalóan beleírta volna az érzéseit a regénybe?

Érezte, hogy az arca felforrósodik. Alex fején találta a szöget, valóban nem mondták még ki az sz-betűs szót. Eddig nem tűnt lényegesnek. Végül is Márk gyakran hajtogatta, mennyire szereti, aztán mégis megcsalta. Nem a szó számít, Flóra tudta jól, most mégis hiányérzete támadt. Csak azt nem értette, miért. Hisz Ben vonzódik hozzá, előbb szakítana, mint hogy félrelépjen, a szex és az együtt töltött idő pedig csodálatos. Kell ennél több?

– Ehetek még egy muffint, Flóra? – bukkant fel mellette Pipi váratlanul.

Flóra majd elolvadt a pizsamás, borzas hajú apróságtól, de szigorúságot erőltetett magára. Alex és Ben mindent megengedett a kislánynak, valakinek muszáj volt rendet tartani.

– Mennyit ettél eddig?

– Egyet. – Pipi töprengve ráncolta apró, fitos orrát. – De lehet, hogy kettőt.

– Jó, akkor még egyet kaphatsz, de többet nem.

Flóra a kislánnyal a nyomában kiment a konyhába, és elővette a muffinokat rejtő dobozt. Pipi már felmászott a pult mellett álló székre, és amikor Flóra lerakta elé a tányért, úgy vetette rá magát az édességre, mintha egész este semmit sem evett volna.

– Tényleg a kávézóból hoztad? – kérdezte tele szájjal.

– Bizony, Krisz csak a kedvedért csinálta őket. Majd megmondom neki, hogy mennyire ízlett. Biztos örülni fog.

– Oké! – Pipi körül minden csokis volt, mire végzett, Flóra nem győzött törölgetni. – És mikor mehetek be veled a kávézóba? Anyával minden hétvégén elmentünk.

A kislány kék szemébe olyan szomorúság költözött, hogy Flóra nyomban sutba vágta a szigort. Lehajolt hozzá, és megpuszilta a homlokát.

– Mit szólnál hozzá, ha szombaton ott reggeliznénk? Már ha a nagyanyád megengedi.

Pipi átölelte vékony karjával a nyakát, és Flóra nem először érezte úgy, hogy menten megszakad a szíve. A kislány a vártnál jobban viselte az édesanyja halálát, vidám maradt, és meglepően nyitottan fogadta őket, amikor Alexszel együtt megjelentek az életében. De azért akadtak rosszabb időszakok is.

– Ne sírj, drágám! – mormolta Flóra, és felvette a székről Pipit, aki azonnal a nyakába fúrta az arcát, és a derekára kulcsolta a lábait. – Gyere, mossuk meg a fogadat, és utána kiválaszthatod, melyik könyvből olvassak neked esti mesét.

Flóra váltott egy aggodalmas pillantást a tévé előtt üldögélő férfiakkal, és bevitte a kislányt a fürdőbe. Utána Pipi kérésére ruhástól bebújt mellé az ágyba, és addig mesélt neki, amíg azok a nagy, kék szemek le nem csukódtak. Aztán óvatosan kilopózott a szobából, és behúzta maga mögött az ajtót.

– Elaludt? – kérdezte Alex, fel-alá járkálva a gyerekszoba ajtaja előtt.

– Nagy nehezen.

– A francba! – szitkozódott a férfi. – Ilyenkor legszívesebben bemennék a börtönbe, és addig verném azokat a rohadékokat, akik megölték Grétát, amíg fel nem dobják a talpukat!

– Tudom, Alex, én is, de az nem segítene semmin. – Flóra a férfihoz lépett, és megszorította a kezét.

Alex meglepetten pillantott rá.

– Azt hittem, utálsz. Azok után, amit Ildivel műveltem…

– Nem utállak, csak megdöbbentem – húzta Flóra halvány mosolyra a száját. – Mindenki követhet el hibákat.

– De ekkorát?

– Ha tudtad volna, hogy ez lesz a következménye, megteszed?

– Természetesen nem!

– Na látod. – Flóra lábujjhegyre állt, és adott egy puszit a férfi borostás arcára. – Nem vagy érzéketlen pöcs, csak néha szeretsz úgy tenni, mintha az lennél – súgta neki halkan. – Ben hol van?

– Kihozza a fenyegető levelet a dolgozószobából – mondta Alex épp akkor, amikor Ben megjelent a nappaliban, kezében a műanyagba bugyolált lappal.

– Indulhatunk? – kérdezte, Flóra pedig bólintott, aztán elbúcsúztak, és lementek a ház előtt parkoló Camaróhoz.

– Azonnal menned kell a megfigyelésre vagy ráérsz még egy kicsit? – kérdezte Flóra.

– Ráérek. Azt terveztem, hogy hazamegyek lezuhanyozni és átöltözni – vigyorodott el Ben anélkül, hogy rápillantott volna az órájára. Flóra belenézett a nyáresti égboltot idéző tekintetébe, minden korábbi feszültsége elszállt.

– Hát – közelebb lépett a férfihoz, és hozzásimult izmos testéhez –, esetleg csatlakozhatnék.

– Siessünk! – mordult fel Ben vágytól rekedtes hangon, majd a kocsihoz húzta Flórát.

Néhány perc múlva megérkeztek a nyomozóirodához, és kipattantak az autóból. Kinek kell az az sz-betűs szó?! – gondolta Flóra ködösen, miközben összeölelkezve bekóvályogtak a házba, aztán hátra a folyosón a férfi lakásába, az útjukat egy-egy elhagyott ruhadarab jelezte.

Amikor már mindketten meztelenek voltak, Ben behúzta a fürdőbe a zuhany alá, és addig folyatta rá a meleg vizet, addig szappanozta nagy tenyerével és azokkal a profi ujjaival, amíg Flóra már úgy érezte, nem bír ki még egy érintést.

A vízsugár még mindig a bőrüket verdeste, és a forró párától minden szokatlanul valóságon túlinak tetszett, amikor Ben megfordította, és hátulról beléhatolt. Flóra szeme lecsukódott, tenyerét a zuhanykabin nyirkos üvegre szorította, és hagyta, hogy a férfi egyre hevesebb lökései elfeledtessék vele a hirtelen támadt, megmagyarázhatatlan szorongást.

***

Elmúlt hajnali kettő, de Alex még ébren volt. Máskor is előfordult, hogy éjszakánként nem tudott aludni, de olyankor könnyedén orvosolta a problémát: egy újabb menet szexszel, még egy pohár itallal. De most, hogy a lánya ott aludt a szomszéd szobában, egyiket sem tehette.

A lánya… Bár Pipi egyetlen pillantásával elbűvölte, mint nagyjából minden felnőttet maga körül, Alex nem érezte a lányának. Inkább egy árva kislánynak, akit hetente néhány éjszakára valaki felelőtlenül épp az ő felügyeletére bízott.

Persze megtette, amit kellett. Vacsorát rendelt, fürdővizet engedett, még az unalmasabbnál unalmasabb meséket is végignézte. Reggelente, szinte félálomban elfuvarozta Pipit az óvodába, aztán bement az irodába, és baromira megkönnyebbült, hogy egy-két napra véget értek apai kötelességei.

Ha létezne a világ legrosszabb apja cím, nem akadna egyetlen komoly ellenfele sem, ebben Alex kurvára biztos volt. Mert milyen szülő az, akinek megfordul a fejében, hogy a gyámügy tudomására kellene hozni azt a fenyegető levelet? Mekkora rohadéknak kell lennie ahhoz, hogy úgy érezze, az lenne a legjobb, ha elvennék tőle a kislányt?! Alex abban a pillanatban hányni tudott volna.

Nyögve hanyatt fordult a hatalmas franciaágyban. A redőny résein beszökött az utcai lámpák fénye, szokatlan ábrákat rajzolva a falakra és a mennyezetre. Alex egy darabig követte a girbegurba vonalakat, de azok helyén hamar megjelent Ildi arca. Szőke, göndör haja és telt, szívalakú szája volt. És hogy tudott vele szopni! Alex farka szégyenszemre megrándult az emléktől.

– Bassza meg! – mordult fel félhangosan. Most már szabályosan rosszul volt saját magától.

Lerúgta a vékony takarót, és feltápászkodott az ágyból. Csak egy pohár vízért indult a konyhába, de végül a bárszekrény mellett kötött ki, és a whiskysüvegért nyúlt. Kitöltött belőle szigorúan egy ujjnyit, majd egy hajtásra megitta. Aztán a kanapéra vetette magát, és csak bámulta a félhomályos szobát, kezében az üres poharat szorongatva.

Az az öt évvel ezelőtti éjszaka olyan hirtelen, olyan élesen tört elő az emlékezetéből, mintha valaki elindított volna egy filmet a fejében…

Az I-Club villódzó fényei között táncoltak Ildivel. Egymáshoz simulva, még mindig egy kicsit fűtve a korábban bekapott ecstasytól.

– Ugye nem mondtad komolyan? – kiáltotta túl a lány a zenét, babakék szeméből kezdett eltűni a pirula okozta eufória.

– Szoktam én hazudni, drágám? – vigyorodott el Alex. – De talán nem is kell aggódnunk. Az ecstasynak van egy mellékhatása, tudod…

– Milyen mellékhatás? – Alex a nő lapos hasára pillantott, Ildi szeme pedig elkerekedett, és könnycseppek futottak le az arcán, ahogy megértett mindent. – Te szemét!

Kiszakította magát a karjából, a kijárathoz rohant, és mire ő utolérte, már ott feküdt az úttesten, a zöld Opel előtt. Az egyik lába groteszk szögben szorult a teste alá, a kezeit kitárta, mintha ölelésre várna, és az aszfaltot vörösre színezte az a rengeteg vér, amiből csak egyre több és több lett, ő pedig csak nézte, és képtelen volt bármit is tenni, de még megmoccanni sem tudott…

– Alex, te nem alszol? – téritette magához Pipi hangja.

– Nem tudok – nyögte ki Alex rekedten. Felegyenesedett, és próbálta kipislogni a szeméből a korábbi látomást. – És te miért vagy fent? – nézett a kislányra, aki a nyulát szorongatva állt a kanapé mellett, és nagy szemeket meresztett rá.

– Pisilnem kell… Meg rosszat is álmodtam – mormolta Pipi, és Alexet nyomban elöntötte a bűntudat. A saját rémképei semmik a kislányéihoz képest!

– Akkor menj pisilni! – Vajon mi a fenét kell kezdeni egy gyerekkel ilyenkor? – Addig én csináljak… egy teát? – kérdezte bizonytalanul.

– Inkább kakaót – szólt vissza a válla fölött Pipi, mielőtt eltűnt a fürdőben.

Alex a konyhába vonszolta magát, és elővette a tejet. Valami csoda folytán talált kakaót az egyik szekrényben. Biztos Flóra vette, és Alex hálát adott az égnek az előrelátásáért.

Mire Pipi visszaért a vécéről, már megmelegítette a tejet, és elkezdte belekanalazni az instant kakaót.

– Majd én keverem! – szólt a kislány. – Nagyi mindig engedi, hogy én keverjem.

– Oké. – Alex lerakta elé a poharat és a kanalat, aztán nézte, ahogy Pipi a fele kakaót az asztalra löttyintve lelkes kevergetésbe kezd.

– Te nem iszol, Alex?

– Nem szeretem a kakaót. – Alex visszarakta a tejet a hűtőbe, közben az órára pillantott. Elmúlt három, bassza meg, ma éjjel sem fog sokat aludni.

– Akkor mit szeretsz?

– A whiskyt. Meg a jó bort. De gondolom, te nem is tudod, mik azok – kapott észbe hirtelen a kakaót szürcsölgető kislányra pislantva.

– De tudom! Az egyik barna, a másik piros színű. A nagypapa is szereti őket. – Összeráncolt szemöldökkel fordult Alex felé. – Szerinted ott, a bőröndben…

– Börtönben – javította ki automatikusan Alex, elfojtva egy mosolyt.

– Igen, a börtönben. Ott is iszik?

– Nem hiszem, hogy ott kapnak ilyesmit.

Pipi elgondolkozva kanalazta ki a pohara alján maradt kakaódarabokat.

– A nagyi haragszik papára, de én nem – jelentette be pár percnyi csend után. – Mindig hozott nekem csokit, meg vett egy csomó játékot. Azután főleg, hogy anya beteg lett.

Ilona ragaszkodott hozzá, hogy ezt mondják Pipinek. Az anyja beteg lett, és meghalt, a nagyapja pedig csinált valami rosszat a munkahelyén, ezért kellett börtönbe mennie. Mekkora rohadt nagy kamu! Megköszörülte a torkát, hogy meg tudjon szólalni.

– Milyen játékokat? – kérdezte, leginkább azért, hogy mondjon valamit.

– Babákat meg egy játékkonyhát, és egy olyan…

Alex alig hallotta a kislány beszámolóját. A kurva életbe, hasított bele a gondolat, ő pont ugyanolyan, mint az a fasz nagyapja! Elhalmozza Pipit ajándékokkal, de képtelen a lányaként szeretni… Ettől aznap este már sokadszorra elfogta az önutálat.

– Lehet, hogy rosszat csinált, ahogy a nagyi mondja – fejezte be a monológját Pipi –, de engem szeretett.

– Hát persze – hazudta Alex, és közben arra gondolt, hogy Pipi ráér később megtudni, hogy a nagyapja önmagán kívül nem nagyon szeretett senkit. – Vissza kéne menned az ágyba.

– Te is aludni fogsz?

– Igen – füllentett újra Alex.

Visszakísérte Pipit a szobájába, és megvárta, hogy bemásszon a takaró alá. A kislány elhelyezkedett, lehunyta a szemét, aztán egy pillanat múlva újra kinyitotta.

– Itt maradsz, amíg elalszom? – kérte vékonyka hangon.

Alex szó nélkül leült a sarokban álló fotelbe, kinyújtóztatta a lábát, és tovább folytatta a virrasztást.

Harmadik fejezet

Másnap Liza mosolyogva nyitott be Flóra irodájába, nem vesztegetve az idejét a kopogásra, aztán nyomban meg is torpant a küszöbön. A barátnője ugyanis nem volt egyedül, Alex is ott ült a széles, hófehér íróasztal mellett. Liza ezen már meg sem döbbent, hisz a férfi gyakran csatlakozott hozzájuk ebédre. Ennek ellenére mindig furcsán érintette Alex jelenléte. Mint ahogy egy pusztító tűzvészre, úgy rá sem lehetett előre felkészülni, Lizának pedig bár minden érzéke riadót fújt, mégsem tudta levenni róla a tekintetét. Meglepetten állapította meg, hogy a bájgúnár aznap igencsak nyúzottan néz ki. A szeme alatt sötét árnyék éktelenkedett, az arca sápadt volt, és mintha a haja sem lett volna olyan gondosan belőve, mint szokott. A pillantása pedig azt sugallta, hogy ezúttal különösen nem vevő a piszkálódására – nem mintha ez Lizát megakadályozta volna abban, hogy megtegye.

– Milyen egy rabszolgahajcsár főnök vagy te, bájgúnár, még ebédidőben is dolgoztatod Flórát! – kezdett el rögtön szurkálódni, mert a pasas valahogy mindig ezt hozta ki belőle. Még csak megszólalnia sem kellett hozzá.

– Mi az, korábban ellógtál az óráidról, vagy már ennyi az idő? – grimaszolt Alex megdörgölve a halántékát, és az órájára nézett.

Liza, nem zavartatva magát a pasas barátságtalan hangnemétől, bemasírozott a szobába, és lerakta az Ambrózia A betűvel díszített, kávébarna zacskóját Flóra íróasztalára, majd elkezdte kipakolni a sonkás-sajtos bagelöket és a három pohár kávét.

– Ebédet hoztam, neked is – dobott oda egy szendvicset a férfinak –, szóval én a helyedben kedvesebb lennék. – Aztán meg sem várva Alex válaszát, Flórához fordult. – Apád érdeklődött, hogy még otthon laksz-e, vagy időközben elköltöztél, csak elfelejtettél neki szólni.

– Nagyon vicces! – Flóra elhúzta a száját, és elvette az egyik kávét. – Amúgy tegnapelőtt nála aludtam, szóval nem is értem, mi a baja.

– Talán az, hogy kizárólag vasárnap esténként alszol otthon? – húzta fel Liza a szemöldökét.

– Remélem – csattant fel Flóra dühösen –, megmondtad neki, hogy akkor leszek többet nála, ha majd rendesen viselkedik Bennel.

– Bocs, nem. – Liza magához vette az egyik bagelt, és felült az íróasztal szélére. – Udvariatlan lett volna kötekedni vele azután, hogy nem engedett fizetni.

– Bezzeg velem szombat este megállás nélkül kötekedtél, pedig én fizettem a vacsorát – jegyezte meg Alex két falat között.

– Flóra apját kedvelem, téged nem – vonta meg a vállát Liza, és a cappuccinójáért nyúlt.

– Tudom, hogy odavagy értem, pápaszem – cukkolta a férfi –, csak nem akarod beismerni.

– Ezt pontosan miből is gondolod?

– Ó – vigyorodott el Alex csúfondárosan –, Flóra előtt inkább nem részletezem.

Liza érezte, hogy az arcát elönti a forróság, és összeszorított szájjal tette le maga mellé az érintetlen kávéspoharat. Pontosan tudta, hogy a férfi arra a májusi éjszakára céloz. Abban is biztos volt, hogy Alex senkinek, még Bennek sem mondta el, mi történt aznap este. Ennek ellenére időről időre ezzel cikizte, és ez halálra idegesítette Lizát.

– Engem nem zavar, ha Flóra megtudja – nézett Alex szemébe kihívóan, és lassan elmosolyodott. – Sőt, hirtelen kedvem támadt egy kis csajos csevejre a legjobb barátnőmmel…

– Hé, engem hagyjatok ki a kis játékaitokból! – szólt közbe Flóra, és felállt a székéből. – És ha lehet, ne öljétek meg egymást, amíg kimegyek a mosdóba.

Liza megvárta, hogy becsukódjon az ajtó a barátnője mögött, aztán mérgesen Alexhez fordult.

– Mi a fenének kell állandóan felhoznod?! – támadt a férfinak. – Azt hittem, megegyeztünk, hogy elfelejtjük, ami történt!

– Tévedsz, pápaszem, abban egyeztünk meg, hogy nem beszélünk róla. Mert elfelejteni kurvára nem tudom. – Alex hangja egészen elmélyült, és Liza azon kapta magát, hogy képtelen elfordítani a tekintetét a férfi sötét, delejező pillantásától.

– Akkor se emlegesd! – csattant fel, amikor végre újra szóhoz jutott.

– Oké, de akkor áruld el, mi zavar jobban. Az, hogy elkezdtük, vagy az, hogy nem fejeztük be?

Alex közelebb gurult a székével, és az íróasztalra támaszkodott. A keze alig egy centire feküdt Liza combjától, és ő a harisnyán és a szoknyán keresztül is érezni vélte a belőle sugárzó meleget. Pontosan fel tudta idézni, milyen érzés volt, amikor azok a hosszú, erős ujjak a csupasz bőrét simogatták, és nyelnie kellett, hogy meg tudjon szólalni.

– Az zavar, hogy megfeledkeztem róla, milyen felszínes, egoista seggfej vagy, és egyetlen pillanatra jó ötletnek tűnt, hogy lefeküdjek veled – sziszegte, habár ebben a percben leginkább magára haragudott, amiért egy hónapokkal ezelőtti emlék ilyen hatással van rá.

– Egyetlen pillanatra? Azért annál jóval hosszabb ideig tartott, pápaszem.

– Ami elég nagy baj!

– Akkor kész szerencse, hogy időben leállítottalak, nem igaz? – Alex vigyora inkább emlékeztetett vicsorgásra, és Liza arca fellángolt a szégyentől. – Különben még a fene nagy utálatod ellenére az ágyamban kötöttél volna ki. És akkor most hogy néznél tükörbe? – A férfi hátralökte a széket, és felpattant. – Tudod, pápaszem, nem vagyok rászorulva, hogy olyan nőket dugjak meg, akik utálnak.

– Nem, te csak azt nem tudod elviselni, hogy létezik olyan nő a földön, aki utál! – Liza dühtől fortyogva ugrott le az asztalról, és a férfi elé penderült. Aznap a legmagasabb sarkú csizmáját húzta fel, így a szemük már-már egy vonalba került.

– Inkább te nem tudsz túljutni azon, drágám, hogy egy pasi visszautasított!

– Nem vagyok a drágád!

– Rohadt nagy szerencse! – Alex közelebb lépett hozzá, és Lizának kényszerítenie kellett magát, hogy egy helyben maradjon, de a lélegzetét nem tudta kordában tartani. A levegő egy másodpercre bent rekedt a tüdejében, majd sóhajtásszerűen távozott. A férfi persze észrevette, és gonoszan elvigyorodott. – Ahhoz képest, hogy utálsz, pápaszem, eléggé nagy hatással vagyok rád. Pont úgy, ahogy akkor éjjel.

– Akkor részeg voltam!

– És most? – húzta fel a szemöldökét Alex, aztán lefelé vándorolt a pillantása, és ráérősen végighordozta a tekintetét a mellén. Mintha pontosan tudná, hogy a mellbimbója már percekkel ezelőtt megkeményedett csupán a szavaitól, pedig a vastag pulcsin keresztül semmit sem láthatott.

– Józanul maximum a vitát élvezem veled, bájgúnár. Vagy te valami másra számítottál? – Alex erre felkapta a fejét, és Liza igyekezett ugyanolyan elmarasztaló pillantást vetni rá, mint a diákjaira, akik valami rosszban sántikálnak, de elég nehezére esett.

– Jól hazudsz, pápaszem, de engem nem versz át.

Liza néhány másodpercig állta a férfi átható tekintetét, aztán visszaült az íróasztalra.

– Talán ezúttal tévedsz – mondta, és tüntetően beleharapott a szendvicsébe, habár annyira ki volt száradva a szája, hogy alig tudta lenyelni a falatot. Ivott egy kortyot a kávéjából, és remélte, hogy Alexnek nem tűnik fel. – Nem mindenki bukik az elkényeztetett, milliomos fiúkra, akik apuci vagyona nélkül semmihez sem tudnának kezdeni.

A férfi még mindig ugyanott állt, a szeme sötéten izzott, borostás álla megfeszült. Aztán Liza felé mozdult, és a nő már azt hitte, valami ostobaságra készül, meg akarja ölelni, netán megcsókolni, de Alex mögé nyúlt, és elvette az egyik kávét.

– Azért kösz az ebédet, pápaszem! – morogta rekedtesen, a nőre emelte a poharát, és kicsörtetett a szobából.

Lizának diadalt kellett volna éreznie, hogy felingerelte és meghátrálásra késztette a férfit, mégsem érzett semmi ilyesmit. Felsóhajtott, és visszacsomagolta a szendvicsét. Elment az étvágya.

– Alex meg hová rohant? – lépett be Flóra az ajtón. – Azt ne mondd, hogy ennyire összevesztetek, amíg pisiltem.

– Miért olyan nehéz elképzelni? Ma még a szokásosnál is bunkóbb. – Liza belekortyolt a kávéjába, aztán elfintorodott, amikor rájött, hogy elfelejtett bele cukrot tenni. Belenyúlt a zacskóba, és előhalászott egy tasakkal.

– Rossz napja van. Mondta, hogy kapott tegnap egy fenyegető levelet?

– Mi? Nem! – Liza döbbenten meredt a barátnőjére, és közben egy kis csalódottságot érzett, amiért Alex nem avatta be. Pedig ez az óhaja nyilvánvalóan minden realitást nélkülözött. Miért is osztana meg vele a férfi ilyesmit? – Mivel fenyegetik? – kérdezte azért.

Flóra habozott a válasszal. Félrenézett, aztán a kávéspohara fedelével kezdett el babrálni, mintha nem tudná eldönteni, megoszthatja-e Alex titkát. Lizába belehasított a felismerés, hogy Alex megjelenésével mennyire megváltozott minden közöttük. Korábban semmit sem titkoltak egymás elől Flórával, most pedig mindketten elhallgatnak dolgokat. Liza azt a katasztrofális éjszakát és az azt követő zűrzavart, Flóra pedig valószínűleg mindent, amit Alex magánügyének vél.

– Lehet, hogy jobb lenne, ha erről inkább Alexet kérdeznéd – mondta végül Flóra kissé zavartan.

– Persze, majd pont nekem fogja kiönteni a szívét! – húzta el Liza a száját, gúnnyal leplezve a csalódottságát, ami tiszta hülyeség volt. Hisz mi oka van csalódottnak lenni? Az égadta világon semmi.

– Liza, én… – próbált mentegetőzni a barátnője, de Alex váratlanul megjelent a nyitott ajtóban, félbeszakítva a szavait.

– Mondd csak el neki nyugodtan, Flóra! – mordult fel fojtottan, és nem is leplezte, hogy hallotta az utóbbi néhány mondatot.

– Alex… – mormolta Flóra, és Liza talán még meg is sajnálta volna, hogy két tűz közé került, de túlságosan lefoglalta Alex arcának tanulmányozása. A pasas tényleg borzalmasan festett. Vajon mi a franc lehet abban a levélben, amit kapott?

– Pápaszemnek úgysincsenek illúziói rólam – folytatta Alex sötéten. – Meg sem fog lepődni, ha megtudja, mit tettem. Talán még örülni is fog. Beigazolódik a gyanúja, hogy mekkora rohadék vagyok! – Liza szemébe fúrta fekete tekintetét. – Mert ezt szeretnéd, ugye, drágám?

– Talán ezt négyszemközt kellene megbeszélnetek – javasolta Flóra, és az ajtó felé indult, de félútig sem jutott, amikor Alex újra megszólalt.

– Nincs mit megbeszélni azon, hogy a terhes barátnőmnek ecstasyt vettem, hátha elvetél – csikorogta olyan hangon, amitől Liza hátán felállt a szőr.

– Mi…? – Ennyit sikerült csak kinyögnie válaszul, és úgy bámult a férfira, mintha most látná először.

Alex szemében kihunyt minden eddigi tűz, a vonásai megfeszültek.

– Jól hallottad, pápaszem. Tessék, most még jobban utálhatsz! – Szinte köpte a szavakat, aztán mintha nem tudná elviselni többet Liza látványát, hirtelen Flórához fordult. – Csak azért jöttem, hogy szóljak, elmegyek Ildi szüleihez. Nem biztos, hogy délután visszaérek.

– Este nem jössz át Benhez? – kérdezte Flóra, és a hangjából kicsendült a nyilvánvaló aggodalom.

– Most inkább nem, de azért köszi. – Alex biccentett Flórának, aztán Lizára ügyet sem vetve kisietett az irodából.

Flóra becsukta mögötte az ajtót, és felsóhajtott.

– Hát, te még rosszabban viselted a hírt, mint én – jegyezte meg.

– Ezek szerint tényleg igaz? – nyögte ki Liza nagy nehezen, félig-meddig még mindig abban bízva, hogy ez az egész csak valami félreértés, esetleg túlzás, vagy… Nem, egy ilyen tettre nem létezik más magyarázat!

– Igen, a lány gimis osztálytársunk volt, de már azután történt, hogy leérettségiztünk – mesélte Flóra. – Egy buliban voltak, és ha ez számít valamit, nem hiszem, hogy Alex végiggondolta a következményeket. A legszörnyűbb viszont az az egészben, hogy Ildit még aznap este elgázolta egy autó, és meghalt.

– Jézusom!

– Ráadásul abban a levélben azt állítják, hogy direkt futott az autó elé, amikor rájött, mit tett Alex.

– És ez igaz? – szisszent fel Liza. Nem hitte, hogy a történet még a korábbinál is szörnyűbb fordulatot vehet, erre tessék!

– Nem tudom, és szerintem Alex sem tudja, baleset volt-e, vagy öngyilkosság.

– De akkor az sem tudhatja, aki a levelet írta!

– Valószínűleg nem, de ha már csak a dolog ecstasys része nyilvánosságra kerül, azt a cégük is meg fogja szenvedni. A gyámügy is rá fog szállni Alexre, és ki tudja, még milyen más következménye lesz. Bennel együtt próbálunk rájönni, egyáltalán ki tudhatott erről a régi ügyről, és küldhette a levelet, de őszintén? – Flóra megcsóválta fejét. – Szerintem ezzel a zsarolóval még akkor se tudnánk mit kezdeni, ha rájönnénk a kilétére. Abból a levélből egyértelműen látszik, hogy gyűlöli Alexet, és mindent meg fog tenni, hogy tönkretegye.

Őszintén szólva Lizának ezt nem esett nehezére elképzelnie. Mert ha igaza is van Flórának, és Alex nem gondolt a következményekre, akkor is szörnyű ez az egész. Liza étvágya végérvényesen elment. Bedobta a kukába a félig megevett szendvicsét, és Flórára pillantott, aki ugyanolyan feldúltnak tűnt, mint amilyennek ő is érezte magát.

– Beszéljünk inkább másról – javasolta Flóra. – Azzal a fenyegető levéllel most úgysem tudunk csinálni semmit. Inkább meséld el, kivel voltál tegnap este! – mosolyodott el, bár a jókedv nem kúszott fel a szeméig.

Lizának még mindig tele volt a feje Alexszel, így csak megrántotta a vállát.

– Az egyik biológiatanárral.

– Hé, nem azt szoktad mondani, hogy házinyúlra nem lövünk? – lepődött meg Flóra.

– Nem is lőttem, ugyanis csak vacsorázni mentünk el, más nem történt. – Liza újra megvonta a vállát, Flóra pedig még döbbentebben bámult rá.

– Hogy lehet az, hogy más nem történt? Nem jött be a pasi?

– De, nagyon jóképű. – Liza előszedte a telefonját, megnyitotta az iskola honlapját, amin minden tanárról volt egy fotót, és megmutatta Misi képét Flórának.

– Tényleg helyes. De akkor hogyhogy nem…?

– Csak nem volt kedvem hozzá.

Flóra tovább faggatta, Liza pedig válaszolgatott ugyan, de az esze a bájgúnáron járt. Fél órával később a gondolataiba merülve ment ki az irodából, aztán beült rozzant Suzukijába. Amikor kikanyarodott a parkolóból, és elindult az elkerülő úton, egy fehér autó olyan közel jött hozzá, hogy majdnem nekikoccant a Suzuki hátuljának. Liza elmormolt egy káromkodást, és kicsit felgyorsított. A visszapillantó tükörből látta, hogy a fehér kocsi lemarad mögötte, aztán a következő pillanatban már meg is feledkezett róla. Még mindig nem tudott másra gondolni, csak Alexre, és arra, amit azzal a lánnyal tett.

Igaza volt a férfinak, elégedettnek kellene lennie. Csak egy rohadék művelne olyat, amit ő. A pasas pont olyan, ha nem rosszabb, mint amilyennek eddig is képzelte. Ennek ellenére a hazafelé utat azzal töltötte, hogy valamilyen észszerű felmentést találjon a tettére. Persze nem járt sikerrel, de mégsem tudta abbahagyni a próbálkozást.

***

Újvári körbenézett a nyomozóirodában, aztán vetett egy hosszú pillantást a falon függő festményre. A kép egy erdei kunyhót ábrázolt, ami kísértetiesen emlékeztetett a Hideg-hegyen álló vadászházhoz.

– Fura egy ízlésed van, Burke – jegyezte meg a főhadnagy, nyomban észrevéve a hasonlóságot.

– Flóra találta néhány hete a bolhapiacon. – Ben leült az íróasztala mögé, és a szemben lévő székre mutatott. – Azt mondta, azért vette meg, hátha kevesebbszer álmodik azzal a nyomorult épülettel, ha mindennap látja a falon.

Újvári leereszkedett a felkínált székre.

– És működik? – kérdezte.

– Valószínűleg igen, legalábbis mostanában már nem ébredek arra, hogy kiabál álmában – morogta Ben.

Azt már nem kívánta részletezni, mennyire borzalmas volt Flórát ilyen állapotban látni. Az ébrenlét határán, halálra rémülten, patakzó könnyekkel. Legalább olyan tehetetlennek érezte magát, mint amikor egyedül kellett leküldenie a hegyről. Azokon az éjszakákon, míg szorosan magához ölelte a reszkető nőt, és próbálta megnyugtatni, újra és újra megfogadta, hogy Flóra többet nem kerül veszélybe. Még akkor sem, ha ehhez újra ölnie kell.

Néha egészen megrémült saját magától. Flóra olyan hatással volt rá, amit szavakkal kifejezni se lehetett. Egy szimpla, már-már közhelyessé silányult szeretlek-kel főleg nem. A nő valahogy a részévé vált, és Ben bármit megtett volna érte. Bármit, gondolkodás nélkül…

– De legalább mindketten túléltétek – mondta Újvári komoran, kirángatva Bent a gondolataiból. – Van, akinek nincs ilyen szerencséje.

Ben elszakította a pillantását a képről, és a főhadnagyra nézett.

– Újabb gyilkosság történt?

– Igen, csak nem itt, hanem Győrben. Egy fickót öltek meg elég csúnyán, épp oda tartok. Állítólag harmincnál is több késszúrás van a testén – dünnyögte Újvári vékony vonallá préselve a száját.

– És mi közöd van neked egy győri fickó halálához? – kérdezte Ben, és közben igyekezett elűzni az agyonszurkált holttest képét a fejéből.

– Régebben Rózsakőn lakott. Ennek valószínűleg semmi köze nincs a halálához, de azért az ottani kollégák mindennek utána akarnak járni. Nincs is túl sok időm, szóval, Burke, miről akartál beszélni velem?

Ben a főhadnagyra pillantott, és újból átfutott az agyán, hogy biztosan jó ötlet-e, ha beavatja. Vajon vannak olyan jóban Újvárival, hogy rábízhassák Alex titkát? A hideg-hegyi események óta, ha nem is lettek barátok, azért néha megittak egy-egy sört, és együttműködtek, ha arra volt szükség. Egyébként pedig nem zavarták egymás köreit. Viszont akkor májusban megbízott a főhadnagyban, és nem bánta meg. Ben úgy döntött, ezúttal is megteszi.

Elővette a fiókból a műanyag dossziéba rakott lapot, és Újvári elé csúsztatta az asztalon.

– Alex kapott egy fenyegető levelet tegnap.

A főhadnagy homlokráncolva futotta át a sorokat, aztán újra Benre pillantott.

– Postán jött? Megvan a boríték is?

– Igen, de a cégükhöz küldték, nem a lakására. – Ben megfordította a dossziét, aminek a másik oldalába be volt csúsztatva az egyszerű, fehér boríték. – Géppel címezték, és sajnos postakész boríték, a küldőnek nem kellett bélyegeket nyaldosnia.

Újvári megnézte a borítékot is, aztán újra átfutotta a levelet.

– Nem rémlik ez az ügy. Pedig a legtöbb nyomozásra emlékszem.

– Nem indult nyomozás. Felcserélték a holttesteket, és Ildiét még boncolás előtt elhamvasztották, nem volt mi után nyomozni.

– Ja, így már megvan! Az a vén szeszkazán Szentmihályi István a vége felé már teljesen szétesett – húzta el a száját Újvári –, de olyan közel a nyugdíjhoz nem akarták kirúgni.

– Én csak annyit tudok, hogy Ildi szülei kaptak egy szép kis kártérítést, nyilvánvalóan azért, hogy befogják a szájukat. Az ügyet eltusolták, az újságokba sem került bele. Én is csak Ildi nővérétől hallottam.

– Gondolom, a barátod most sem akar hivatalosan a rendőrséghez fordulni ezzel, igaz? – kérdezte Újvári.

– Jól gondolod. Egyrészt a levélíró megtudhatja, másrészt nem lenne túl előnyös, ha a beosztottjaid ebéd közben erről diskurálnának az Arslanban.

– Akkor mihez akartok kezdeni?

– Kicsit kérdezősködünk azok között, akik tudhattak a dologról – mondta Ben, és hátradőlt a székében. – Ma délelőtt meglátogattam Ildi nővérét, de csak a proszektúrán történt baklövésről tudott beszámolni, másról nem nagyon. Állítólag nem álltak túl közel egymáshoz. Ildi még azt sem mondta el neki, kivel járt, azt pláne nem, hogy teherbe esett. Vagy ha mégis, akkor a nő nagyon jól színészkedik. Alex beszél a szülőkkel, Flóra pedig Ildi barátnőjével, viszont meg kéne vizsgáltatni a levelet is…

– Lássuk csak, jól értem-e – fonta össze a karját Újvári a mellkasa előtt. – Intézzem el fű alatt az ujjlenyomat-vizsgálatot, és gondoskodjak róla, hogy aki megcsinálja, az ne pletykáljon városszerte a barátod viselt dolgairól.

– Valami ilyesmire gondoltam, igen – vigyorodott el Ben.

– Túlértékeled a képességeimet, Burke! Ráadásul a barátod olyan helyi celeb-féleség, az emberek imádnak fecsegni róla.

– Ha az segít, Alex biztos hajlandó egy kisebb összeget felajánlani a laborosok közül annak, aki tudná tartani a száját.

– Ezt most inkább meg sem hallottam! – hördült fel Újvári, és elvette az asztalról a levelet. – Megnézem, mit tehetek, de pénz nem fog gazdát cserélni, az biztos! Végre sikerült lelepleznünk, kiket fizettek le az őrsön. Nem akarok újabb vesztegetést!

– Rendben, és kösz, főhadnagy! Jövök neked eggyel!

– Azért még ne nagyon hálálkodj, Burke! Ez a levélíró elég körültekintőnek tűnik ahhoz, hogy ne hagyjon ujjlenyomatot. És a levél sem tetszik nekem. – Újvári homlokráncolva nézte a lapra nyomtatott sorokat. – Egyáltalán nem lennék meglepve, ha nem jelentkezne többet, csak egyszerűen elküldené a sztorit a sajtónak. Inkább bosszú ez, mint zsarolás, ha engem kérdezel. Mintha azt akarná, hogy a haverod kétszer szenvedjen. Egyszer, amíg a zsaroló jelentkezésére vár, aztán amikor közzéteszi valahol.

– Annyi biztos, hogy egyelőre nincs fent a cikk a neten. Reménykedjünk, hogy tévedsz, és a pasas vagy a nő csak Alex pénzére hajt – mondta Ben, de Újvári szavai szöget ütöttek a fejébe.

Később, amikor a főhadnagy elment, visszasétált az irodába, közben azon gondolkozott, hogy egyáltalán nem lenne meglepő, ha valaki bosszút akarna állni Alexen. Egy sértődött csaj, akit lapátra tett, vagy egy féltékeny fickó, akinek lefeküdt a barátnőjével, de akár egy üzleti ellenlábas is számításba jöhet. Számtalan lehetőség… Hogy a francba fogják megtalálni közöttük azt, aki a levelet írta?

***

Alex körbehordozta tekintetét az ócska bútorokkal berendezett, itt-ott poros nappaliban, és próbált ellenállni a kísértésnek, hogy a száján keresztül lélegezzen. A lakás áporodott levegőjéből kiérződött az ebédre készült főzelék, valamilyen levendulás illatosító és a sarkokban megbújó penész szaga.

– Egy alapítványt akar elnevezni a lányunkról? – Ildi kicsire töpörödött apja olyan meghatottan nézett rá, hogy Alex biztosra vette, semmit sem tud a lánya halálában játszott szerepéről.

– Igen, azon gondolkozom, hogy minden évben támogatnék néhány lányt, akik szeretnének továbbtanulni, de nem engedhetik meg maguknak az egyetemet – mondta Alex az előre kigondolt szöveget.

Múlt éjszaka, amíg az alvó Pipi mellett üldögélt, eszébe jutott, hogy ezzel az indokkal lesz a legjobb megkörnyékezni Ildi szüleit. Így mégiscsak egyszerűbb a halott lányukról faggatni őket.

– De miért a mi lányunk? – kérdezte az idős férfi mellett ülő asszony, aki ugyan a férjénél is apróbb termetűnek tűnt, de sütött róla a határozottság. Kék szeme, ami kísértetiesen Ildiére emlékeztetett, tisztán és értelmesen csillogott. Alexnek olyan érzése támadt, mintha a nő átlátna rajta és az egész kamu alapítványos mesén.

– Ildi is szeretett volna továbbtanulni, és lassan öt éve lesz, hogy… meghalt. – A szó kis híján megakadt Alex torkán, nyelnie kellett, hogy újra meg tudjon szólalni. – Gondoltam, jó apropó lenne az évforduló. Egy osztályba jártunk a gimnáziumban, adta magát az ötlet.

– Igen, tudom ki maga. – Az asszony továbbra is átható, kicsit szúrós tekintettel nézte, és Alex eltöprengett azon, vajon mi mást tudhat még. – Ildi szerelmes volt magába.

Az a rövidke mondat hosszan lebegett a levegőben, és egy csapásra megváltoztatta a szűk lakásban uralkodó légkört. Mintha a rossz illatú levegőt kifújta volna az ablakon a dermesztő, északi szél. Alex nem tudta, mit mondhatna. Azt kellene hazudnia, hogy ő is szerette a lányt? Ez lett volna a legegyszerűbb, a legcélravezetőbb, és máskor nem is okozott volna gondot neki egy ilyen csúsztatás, de most valahogy nem bírta kinyögni.

– Ildi nagyon vonzó lány volt – felelte helyette sután.

– Az volt – bólintott a nő, le sem véve róla a pillantását, és Alex kényelmetlenül fészkelődni kezdett a göröngyös kanapén. – Tudja, hogy azért ment el dolgozni abba a szörnyű bárba, hogy pénzt gyűjtsön a tanulásra? A jogi egyetemre akart felvételizni.

– Azt nem tudtam. – Vagy ha Ildi mondta is, Alex nem emlékezett rá. Csak annyi rémlett neki, hogy a lány egyetemre akart menni, az nem, melyikre. Hisz egy egoista disznó, ahogy Liza is mondta…

Önkéntelenül is felidézte, hogyan nézett rá a nő, amikor megtudta, mit tett Ildivel. Azt hitte, pápaszemnek nem okozhat csalódást, azt gondolta, ő pontosan tudja, mennyire elcseszett. Ez volt a köztük húzódó furcsa kutya-macska barátság alapja. De nyilván tévedett. Liza elborzadó tekintete jó ideig üldözni fogja… még talán dögös, fekete csipkemelltartójának látványánál is jobban, pedig azt május óta képtelen volt elfelejteni.

– Igen, ügyvéd akart lenni – ismételte Ildi anyja, kirángatva Alexet az emlékeiből.

– Biztos vagyok benne, hogy nagyszerű ügyvéd lett volna – préselte ki magából a választ, és összpontosítania kellett, hogy eszébe jusson, miért is van itt. – Arra is gondoltam, hogy az alapítvány tiszteletére rendezek egy vacsorát, ahová természetesen szeretettel várom önöket is – szőtte tovább az előre kigondolt hazugság fonalát. – Van esetleg Ildinek más közeli rokona vagy barátja, akiket szeretnék, ha meghívnánk?

Ildi apjának a szeme úgy csillogott ezt hallva, mintha bármelyik pillanatban sírva fakadhatna. Alex pedig még sosem érezte magát akkora szemétládának, mint ebben a pillanatban. Gyorsan elkapta a tekintetét az idős férfiról, és Ildi anyjára nézett. Az asszony nem tűnt meghatottnak, hanem fürkésző tekintettel méregette Alexet.

– Ez bevett szokás az alapítványoknál? – kérdezte homlokráncolva.

– Igen, az – biccentett Alex. Ebben legalább nem hazudott. – Szeretné, ha felvennék valakit a meghívottak listájára?

Ildi anyja egy pillanatig nem szólt semmit, aztán lassan megvonta a vállát.

– Volt egy fiú, akivel összebarátkozott ott a bárban. Ő rendes volt, nem olyan, mint a többi népség, aki megfordult ott. Még Ildi temetésére is eljött – vetett rá egy éles pillantást; Alex torkára pedig keserűség tolult.

Ő bezzeg nem ment el a temetésre. Helyette a sárga földig leitta magát, igazából az a nap teljesen kihullott az emlékezetéből. Csak pár nappal később merészkedett el a temetőbe. Ha lehunyta a szemét, még mindig maga előtt látta az ócska fa fejfára vésett nevet és a földkupacon heverő koszorúkat, amiken a virágok már kezdtek elszáradni. Sokáig állt ott teljesen jéggé dermedve, orrában a temető friss föld- és halálszagával, aztán amint újra képes volt megmozdulni, akkor hazament, és újra leitta magát. Ben talált rá jóval később, amikor már alig volt magánál.

Megköszörülte a torkát, hogy meg tudjon szólalni.

– Hogy hívják azt a fiút? Ő is ott dolgozott a bárban?

– Azt nem tudom, de emlékszem rá, hogy bemutatkozott… – Ildi anyja összehúzott szemöldökkel gondolkozott. – Imrének hívták… Herman Imrének! Herman Ottóról jegyeztem meg a nevét.

– Megpróbálom megkeresni – ígérte Alex, mélyen hallgatva arról, hogy nem az alapítvány miatt, hanem csupán azért, hogy a saját seggét védje.