AMTAK E-KÖNYVEK

GRÓF SZÉCHENYI ISTVÁN

VILÁG

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-34-0

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Gróf Széchenyi István:

VILÁG

VAGYIS FELVILÁGOSÍTÓ TÖREDÉKEK NÉMI HIBA
S ELŐÍTÉLET ELIGAZÍTÁSÁRA

Tartalom

Gróf Széchenyi István: VILÁG

VAGYIS FELVILÁGOSÍTÓ TÖREDÉKEK NÉMI HIBA S ELŐÍTÉLET ELIGAZÍTÁSÁRA

JÓAKARÓIMHOZ

TUDNIVALÓ

AZ EGÉSZ MUNKA VELEJE

ÖN- ÉS KÖRÜLMÉNYISMERETI TÖREDÉKEK

A MEGELÉGEDÉS ALAPJAI

MAGYARORSZÁG ÁLLAPOTA

TOVÁBBI VIZSGÁLAT

A KORMÁNY?

A TAGLALATBAN ELŐFORDULÓ NÉHÁNY ÁLLÍTÁS

AZ ORSZÁG TERHEI ÉS A KÉPVISELŐI JUS

ROBOT ÉS TIZED stb.

HITEL

SZERENCSÉTLEN IDEÁK

VALLOMÁSOK

AZ Ó ÉS AZ ÚJ

A GAZDA ÉS HAZAFI

A MAGYAR NYELV

KARAKTER ÉS BIZALOM

ÉSZ ÉS SZÍV

EGYESÜLETEK

KASZINÓ

SZABADSÁG

BORAINK JOBB SIKERE VÉGETT

PESTI LÓVERSENY

TÖREDÉKEK EGY ANGOL LEVELEIBŐL

VÉGSZÓ

„– aus manchem Samenkorn, das eine Vogel hintrug, erwuchs mit
der Zeit ein Wald von Bäumen, eine neue Schöpfung”

Jean Paul.

JÓAKARÓIMHOZ

______

Számos példa áll előttünk, hogy milyen ellenkező benyomást tehet ugyanaz a könyv különböző olvasóra. Aki azt együttérzéssel forgatja, mindent észrevesz, mindent meglát, amit a szerző nem tudott vagy nem mert világosabban kifejteni; a kétségest, homályost lehetőleg jóra magyarázza, a hiányokat pótolja, a szakadásokat összekapcsolja – szóval: a szerzővel úgy bánik, mint barát a baráttal. És ahogyan az elfogadja társa gyengeségeit, csak jellemének fő vonásait tekinti, úgy nem néz amaz a munka egyes gyarlóságaira, hanem az Egészről hoz ítéletet. Ki ellenben a szerzőt – tán nem is sejtve – nem kedveli, s úgy szólván azon célból veszi munkáját kézbe, hogy annak csak hibáit keresgélje ki, természetesen sűrű ködben munkálódik; igen közel állva a tárgyhoz, azt – mint a nem elég távolságban lévő képet – elfogult szemmel s csak föltűnőbb és élesebb részei szerint ítéli, s így az egésznek összefüggése mindig homályban vagy ferde világosságban marad szemei előtt.

Minthogy tehát könyv-megítélésben részrehajlás nélküli tán soha még senki nem volt, olyan nyájas és együttműködő olvasókra van szüksége a szerzőnek, kiknek szemeiben minden tárgy kedvező színben tűnik fel; mert e nélkül a legnagyobb fáradozásnak sem lehet legkisebb sikere sem; s kivált ott, hol inkább csak gondolkozásra lehet késztetni, mintsem világosan szólni.

Éppen azért szentelem ez Értekezést Jóakaróimnak – igen jól tudván, hogy „együttérzésük nélkül semmiben sem boldogulhatok” –, mert tekintetbe fogják venni körülményeinket, amelyekben élnünk kell; át fogják látni, milyen súlyos, s mégis mennyire szükséges némely tárgyakról, ha csak félig érthetően is szólni már valahára. S így nem annyira igazságos, mint inkább barátságos ítéletüket várom, melyre támaszkodván remélem, azt sem veszik rossz néven, sőt megbocsátnak, ha az egész könyvön keresztül, szinte minden lapon, csekély személyemmel találkoznak. Ezt kikerülnöm azonban lehetetlen, mert a körülmények következtében oly keserves és szigorú helyzetbe vagyok állítva, melyből nem szabadulhatok ki semmiképpen anélkül, hogy vagy egészen érthetetlen ne legyek, vagy gondolataim s tetteimről igen sokszor szólván, a társasági szokásokat ne sértsem meg.

Ezeket előre bocsátván, magamat legszívesebb hajlandóságukba ajánlom, egyszersmind kimeríthetetlen béketűrésüket kérem.

TUDNIVALÓ

______

Homály és tévedés elhárítása végett az Olvasót mindenekelőtt szükségesnek tartom arra figyelmeztetni: hogy mivel a lefolyt esztendőben Gróf Dessewffy József Hitel című munkám Taglalatját kiadni méltóztatott, e felvilágosító Töredékeket egyenesen hozzá intézni tartom a legcélirányosabbnak, s e tekintetben azzal a szabadsággal élek, hogy az Előszónak XXI-ik lapja után mindig a tisztelt Grófhoz szólok.

AZ EGÉSZ MUNKA VELEJE

______

A közönséggel meg akarom ismertetni, s el akarom fogadtatni, hogy Magyarország mindenben hátra van, mert amíg ezen önvallomáson túl nem esünk, mindaddig helyből nem mozdulhatunk, vagy előmenetelünk reményét palliatívákra állítjuk.

Megmutatni iparkodom, hogy a Magyar egy erőtől pezsgő fiatal nép, mely csodálatos magasságra emelheti magát, s minden lehet, ha Közértelmességét s Nemzetiségét tökéletesen kifejti.

Arról kívánom meggyőzni Olvasóimat, hogy Közértelmességünk s Nemzetiségünk; habár tízszer annyi történne fejlődésünk érdekében az ország különböző részeiben, mint amennyi a közelebbi időkben történt; mégsem fejlődhet ki tökéletesen, s így a hon sem emelkedhet nevezetes s hozzá illő magasságra, amíg annak elkülönülő részei Buda s Pesten nem egyesülnek.

Végkövetkeztetésem az, hogy nemzeti közértelmességünk s felemelkedésünk nyomán erősebb lesz a királyi szék, csinosabb a szántóvető kalibája, s a lehető legnagyobb résznek szíve megelégedéssel s körülményei szerencsével lesznek teli.

Ez a lényege az egész munkának, de korántsem kimerítő tartalma vagy rendszeres váza, amit a mindenkori figyelembe ajánlok.

Én itt sem a Hitel kimerítő apológiáját írni, sem a Taglalatban előforduló minden gondolatok – ítéletem szerinti – helyes vagy helytelen létét vizsgálat alá venni nem fogom. A Hitel hiányainak betöltését s annak hazánkra való alkalmazását idővel tán más munkámban adom elő. Gróf Dessewffy József helyes gondolatait hosszú okoskodásokkal nem fontolgatom, mert azok úgy is jó helyen állnak. Mindazokat a számtalan kisebb jelentőségű tárgyakat pedig, melyek a Taglalatban fordulnak elő, s melyeknek lényegét másképpen látom mint Ő, itt előhozni hasztalannak tartom, s azok józan eligazítását másokra s az időre bízom. S így helytelen hiedelmei s állításai közül csak a nagyobbakat veszem elő, melyek hazánk előmenetele vagy további fáradozásaim útjában állni látszanak. Ezeket is csak töredékek gyanánt, s nem merev rendszerrel adom elő, mert az első mód kevesebb időt kíván, – amiben nem igen bővelkedem – s a gondolkozóknak mégis elég világosságot nyújt; a másik ellenben tán unalmas lenne, engem pedig arra ítélne, hogy egyet többször ne mondjak. Pedig némelyeket pl. Közértelmesség, nemzeti fejlődés, eldarabolt erők egyesülése, Magyarság – – – – – – – – – – – – – – – s több effélét annyiszor szándékozom ismételni, amennyiszer csak lehet; mert azon remény fejében, hogy elfogadtatom néhány gondolatomat, szívesen eltűröm a többség ítéletét, ha engem, egy magát szüntelen ismétlő szerzőnek tart is. Rendszeres vázát tehát töredék munkámnak elő nem mutathatom; sőt azt vagyok kénytelen előre jelenteni, hogy vizsgálataim haladtában sem tartok kézzelfogható rendet, mert a különböző tárgyak egybekötése, s egy tárgynak a másikba folyása miatt ez lehetetlen, vagy legalábbis tehetségemet felmúlja. Felvilágosításaim majd egyik majd másik ágára lépek, s tán csak az egész munka elolvasása után tűnik fel némi világosságban annak említett fő mondanivalója.

ELŐSZÓ

Hitel című munkám – amely csak kezdete még, egy általam talán később jobban kimeríteni szándékozott tárgynak – rövid idő leforgása alatt sok fejtegetésre, gondolatcserére és megfontolásra nyújtott alkalmat. Ez hiúságomat megnövelte, de valójában nem abból az okból, mintha igen jól át nem láttam volna, hogy mennyire telis-tele van hiányokkal, hanem mert előre látható sejtéseim pontról-pontra beteljesültek. A Hitelről szólni kötelességemnek tartottam, azért, mert világosan fénylett lelkem előtt, hogy milyen előre ki nem számítható hatalmas varázserővel emelhetné honunkat rövid időn belül boldogabb életre

a Hitel jobb állása.

Ezzel a meggyőződéssel hallgatnom, s azt, amit hazánk javára olyannyira hasznosnak tartok, eltitkolnom, lelkiismeretem szerint – mert vannak különböző lelkiismeretek – igen-igen nagy bűn lett volna. Így tehát elszántam magam erről a tárgyról okoskodni, még akkor is, ha Kasszandra sorsa várna is rám ezért. Úgy gondoltam, hogy akár csak egy szép álom, akár maga a valóság az, amit látok, hűen elmondom, mert a hitel kérdése komoly dolog, legfeljebb csak végső következményei megmosolyogtatók. Hiszen másoknak is sikerült már hazánk történetében – néhány más, hasonlóan aprónak látszó, de hatalmas mozgató rugó segítségével – a kopár vidékekből Édent varázsolnia. Azt gondoltam, megpróbálom, jóllehet sokat tűnődtem azon, hogy vajon nálam sokkal okosabb emberek miért nem próbálták már meg régóta kifejteni ezt a témát, s miért kóvályognak félénken azon forrás körül, amelyből bátran kellene bő áldást meríteni, s amely áldás hazánk minden lakosára áradna? Vajon miért nem közlik tudományaikat, ismereteiket, tapasztalataikat a közönséggel, miért csak a maguk kis körében okoskodnak olyan tárgyról, amely valóban nem szorult arra, hogy sötétségben legyen, hanem még varázslatosabban fejlődne ki a fejedelmi nap legfényesebb sugaraiban? S vajon miért várnak rám, egy olyan emberre, aki sokkal tehetségtelenebb, mint ők? Így tanakodtam, s arra gondoltam, mégiscsak jobb, ha én pendítem meg a húrt, annál, mint ha senki sem tenné, ezért munkához kezdtem. Hogy mennyit fáradtam, mennyit munkálkodtam, mennyit aggódtam ezen elhatározás nyomán, amíg a darabokból álló munkát üggyel-bajjal össze tudtam illeszteni, azt valóban szégyelleném ismertetni, mert magamat annyira tudatlannak, s felkészületlennek találtam, hogy több hónap telt el addig, amíg csak ezt az igen egyszerű kérdést képes voltam elrendezni magamban:

„Milyen formában és milyen cím alatt bocsássam vizsgálatimat világra?!”

Kisded korom óta önmagam és körülményeim megismerése volt vizsgálódásaim fő tárgya, jóllehet ebben a szép, de silány tudományban nem túl nagy előrelépéseket tettem, s ezért mindennap csalódnom kell. Úgy látszik, hogy abban mégis igazam volt, hogy a Hitelt éppen abban a formában bocsátottam közre, amelyben az olvasóközönség kezei között napjainkban is forog. A Hitelről szóló mondanivaló ugyanis – még abban az esetben is, ha minden okoskodás kizárólag csak erre a témára irányul, s maga a tárgy, Magyarország állapotára alkalmazva a lehető legtökéletesebben kimerítésre kerül – olyannyira hosszadalmas, olyannyira szigorú – s aki ezt nem hiszi el, kérem tekintse meg többek között Nebenius legújabb munkáját –, hogy annak kidolgozására több esztendő, kinyomtatására több kötet, olvasására pedig – ki kell nyíltan mondanom – szélesebb, figyelmesebb és olvasáshoz szokottabb közönség kell, mint amilyen a magyar. Úgy okoskodtam, hogyha csak kevés kéz között forog a könyv, akkor nem lesz túl nagy haszna, mert az a kevés ember, akik minden magyar könyvet megvesznek, úgyis tudják jól, hogy mennyire égető szükségünk van hitelre, a külföldi könyvekben pedig ezt a témát minden bizonnyal szépen kifejtve megtalálják, amit én talán csak igen tökéletlenül és felszínesen vagyok képes érinteni. Ezek helyett – úgy véltem –, hogy inkább azokat kell olvasásra ösztönözni, akik mulatságosabb témájú külföldi munkákon, itthoni latin (?) törvénykönyveken, vagy kalendáriumon kívül más művek olvasásához eddig nemigen szoktak hozzá. Önmagam alapján ítéltem meg a közönséget, s nem csalatkoztam. Míg ugyanis bennem az olvasás iránti kedv nem vert erősebb gyökeret, addig száraz és komoly témájú könyveket nem olvashattam. Elkezdtem ugyan többször is, de mert nem boldogultam a könyvvel, elhajítottam azt. Amíg végül néhány esztendő múlva – legnagyobb bámulatomra – ezeket a műveket nagy gyönyörűséggel kezdtem el forgatni, s az emberi képzelőerőre ható könyveket pedig, amelyek fiatal korunkban néhány pillanatra ugyan a mennyekbe ragadnak bennünket, felületesnek és üresnek találtam.

A nemzeteknek ugyanúgy vannak életszakaszai, miként az embereknek. Én magyar hazámat igen fiatalnak tartom, s ifjúságának több nevezetes jele közé számítom azt is, hogy aránytalanul több – a képzelet forrásából fakadó – költői sajátossággal és tehetséggel bír, mint az ítélőképességnek olyan komolyabb jellemzőivel, amelyek inkább már az idősebb nemzeteknél fejlődtek ki. Tapasztaltam ugyan, hogy néhány költői Remekművünknek meglehetősen nagy sikere volt – ámbár azok is szebb sorsra volnának érdemesek –, ám tudományos tárgyú könyveink azonban, bármennyire jók és hasznosak is (ha olyan fiatal nemzet nem volna a magyar nép, akár azt is mondhatnánk, hogy szégyenszemre) egyszerűen érdemes szerzőiken maradtak. Új módszer – vagyis nálunk még nemigen ismert, de más nemzeteknél olyan felséges következményekkel alkalmazott módszer – látszott nekem ilyen körülmények között a leghatásosabbnak és legcélirányosabbnak. Versekbe pedig egyszerűen nem fűzhettem – miként Alvari Quae maribus solum-át – a hitel költőietlen komoly tárgyát. Olyan rendszeresen felépített munkát írni pedig nem tartottam tanácsosnak, amelyet abból a sok angol, német és egyéb nyelven íródott műből, amiket ismerek, talán én is össze tudtam volna ragasztgatni – ahogyan ezt más szerzők is tették –, anélkül, hogy ezt mindjárt észre vették volna. Előre tudtam ugyanis, hogy egy ilyen művet igen sokan fognak ugyan dicsérni, de azért olvasni mégiscsak igen kevesen fogják, mint ahogy tokaji borainkat is inkább csak dicsérik, ajándékba ugyan édes örömest fogadják, de pénzért csak ritkán, s legfeljebb néhány palackot vesznek belőle. A szigorú tudományt tehát több dózisra osztottam, s arra törekedtem, hogy a lehető leginkább vidám, tarka és változatos köntösbe burkolva azt kellemesebbé tegyem. Így évenként szándékoztam Olvasóimat mind közelebb vezetni az előttem lévő, s talán erőmet felülmúló óriási munka végső határáig. Az első kötetben, amelyet azért nem neveztem a Hitel első részének – ami talán minden bírálattól megmentett volna –, hanem csak egyszerűen Hitelnek, mert ebben a dologban előre megkötni magamat nem akartam, azt érintettem röviden, ami későbbi, rendesebb és komolyabb formába öntendő értekezéseim tárgya lehet majd. Ezért szinte csak a témákat jelöltem ki, s legfőbb törekvésem arra irányult, hogy az Istenért csak unalmas könyvet – bár Európa minden tudós társasága a tökéletesség bélyegét sütné is homlokára – ne írjak, mert azokon nehéz és feloldhatatlan anatéma ül, s hasznuk nem nagyobb, mint annak az aranynak, amely talán Mátránk alatt rejtezik! Számtalan hézagot, mondhatom, készakarva hagytam, amelyeket ha élek, s Olvasóimat nem untatja, és számától el nem ijednek, talán 20-30 kis kötettel iparkodni fogok lassanként betölteni. – Ecettel, választóvízzel, erősebb méreggel pedig azért írtam sok helyen, hogy néhány, a közjó elősegítésére nehezen ébredő hazánkfiát egy kissé kiragadjam aluszékonyságából, miként azt igen bölcsen említi tisztelt Taglalóm előszava első lapján. „Honunk szebblelkű Asszonyinak” azért szenteltem, mert közülük néhánynak nyilván be akartam bizonyítni az egész világ előtt, milyen valódi mély tisztelettel viseltetem én, s velem együtt az egész nemzet magát magyarnak érző része irántuk, ha néhai – szomorú mondani! – anyanyelvünket ők is ajkaikon zengetik. Miközben keserű örömmel láttam előre, hogy szegény könyvem mennyire kellemetlen vendég lesz sok magyar Dáma asztalán, akinek nemzetségi és hitvesi neve olyannyira magyar, hogy azt külföldi ki sem tudja jól mondani; átkozott könyvem, amelyet nem ért, s amely neki vázlatként szolgál, s talán ösztönül arra, hogy természet szerint nevelje utódait, és ne úgy, mint őt, ártatlant honfeledett szülei. Indirekte óhajtottam nemzetünk szebbik felére hatni, s mind magasabb, mind alacsonyabb születésűeket arra bírni, hogy ne hagyják oda szép honi nyelvünket, s hogy inkább idegent szóljanak hibásan, és sokszor legízetlenebb kiejtéssel. Felszínes tehetségem szerint mindent elkövettem az álmosak felcsiklandozására, rossz gazdáink magukba térésére, német honfiaink magyarosítására. Olyan tükröt tettem néhányuk elé, amelyben tisztán láthatták nyomorult személyüket, s amelybe talán csak halálos ágyukon fognak ismét tekinteni – – fáklyákat gyújtottam ott, ahol a gyertyavilág nem volt elég a rejtett mocskokat megvilágítani, szóval mindazt cselekedtem, amit legtisztább lelkiismeretem és legbelsőbb meggyőződésem szerint hazám, s földijeim hasznára, sőt szükségére a betűk által megvalósíthatónak ítéltem. S könyvemet megáldotta Isten, mert céljának megfelelt, és sokakat ébresztett fel. Hanem azt, hogy engem sem fog a közönséges Olvasó munkám elolvasása után jobban kedvelni, mint a kisded beteg a seb- vagy fogorvost fájdalmas munkálkodása végeztével, azt előre láttam. Mindez szándékom megvalósításában nem hátráltatott, mert nem annyira a magam, mint inkább a haza pártfogóit és barátait kívántam nagyobb számra növelni. Sőt, még az a gondolat is, amely szerint talán úgy fogják magyarázni, hogy „az egészet csak hiúságból tettem”, azon szebb remény által csendesült el, miszerint egykor talán mégis engesztelést nyer majd az a hiúság súgta elszánásom, hogy sokaktól gyűlölve, még többektől félreértve panasz nélkül fáradtam a közjóért.

Könyvem a nyomdából kijött, terjedni kezdett és néhány hónap során, ismételt kiadásokban több kézben, több ajkon fordult meg, mint legjobb magyar munkáink esztendők leforgása alatt. Miként a gyomorrontásos savanyút, az északi szomszéd borpárlatot szenvedélyesen kíván, úgy esett Hitelemnek a csípőset, nem mindennapit és külön úton járót kedvelő közönség. Sokan szerezték meg, számosan olvasták is – aminek magamban igen örültem –, de csak kevesen értették meg. Ami másokra volt mintázva – kicsapongó szerénységből, vagy pedig mert rajzaim tudtom nélkül véletlenül rájuk is illettek –, magokra vették; amit egyesekhez szóltam, azt az egész nemzetre tolták, és több efféle történt; s így olvasóközönségem nagy volt ugyan, de annál szembetűnőbben csökkent híveim és jóakaróim vélt létszáma. Igen fájt és búsított az a sok hideg visszavonulás, amelyet naponta kellett tapasztalnom, de nem annyira azért, mintha hozzám közel álló hazafiúi érzések (?) vesztét nem lettem volna mindig kész feláldozni a Közjónak, hanem abból az igen-igen szomorú okból – ahogy a régi példabeszéd mondja: „veritas odium parit” –, hogy olyan sokan árulták el magukról azt, hogy rossz gazdák, rendben nem lévők, tudatlanok, hűtlen hazafiak, akiket én – Isten legyen tanúm – ugyancsak jó gazdáknak, szép rendben díszelgőknek, tetőtől-talpig tökéletesnek, anyaföldünket imádóknak tartottam. S így pedig a hazát szegényebbnek leltem, mint gondoltam. Fájt mondom, mégpedig égetően fájt néhányuknak tőlem elfordulása, de nem magamat, hanem csak szegény hazámat gyászoltam!

Ilyen körülmények és érzések közepette léptem néhány hű bajtársammal egy hazánk fővárosában – elfeledett minta szerint épült – vízi-házra, amely nem sokban különbözött azoktól, amelyeken a régi kor hősei kezdtek megvívni a habokkal, amidőn észre- és fontolóra vették, hogy a víznél könnyebb a fa. – Úsztam sokáig, szenvedtem, de sokat tapasztaltam is, s annak idején, ha majd nyájas hallgatóim lesznek, elő fogom azt adni, hogy hatalmas Dunánk – amely most csak igen csekély hasznunkra van, s hazánk nagy részének legirgalmatlanabb ellensége – ítéletem szerint miként lenne képes közös lelkesedésünk által víz helyett bő áldást magyar honunkra árasztani.

Hosszas és fárasztó utamból visszatérve, ezeket az ide mellékelt sorait kaptam kézhez tisztelt Földimnek, Gr. Dessewffy Józsefnek:

„Nagyon tisztelt barátom,

Betegeskedésed a török széleken, vagy éppen Törökországban minden Magyart megszomorított, és így engem is – noha Taglalója vagyok Hitel című munkádnak. Látni fogod abból, mennyire tisztellek, és szeretlek, mindamellett hogy igen sokban ugyan, de még sem mindenben vagyok veled egy véleményen. De mindketten jót, és hasznosat akarunk, ez pedig a vélemények viszonylagos súrlódása nélkül nem őrlődhetik ki. Október végével már közkézen fog forogni munkám, amelynek egy példányával kedveskedni fog néked részemről – – – – Pozsonyban. Minél több észrevételeket fog szülni munkám, annál kedvesebben veszem majd azt. Munkádat – – nehézség gyanánt akarta az Országgyűlésére adatni a követeknek – – – – de megmagyaráztam neki, milyen nehéz egy olyan várat erősnek tartani, amely nem ágyúztatik, azonban még kérdés, hogy ostromoltad-e a régi fellegvárat? Isten tartson meg Hazánk javára, díszére, és az eljövendő lehetséges boldogulására, amit teljes szívéből kíván alázatos szolgád, és barátod Gr. Dessewffy József. m. k. Kelt: Sz. Mihályon Szept. 25-kén 1830.”

S hogy milyen jól esett olyan kellemetlen út után hazafiúi vonzódásának ezen szíves bebizonyítása, azt el nem mondhatom, kiváltképpen pedig azért, mert török földre utazásom előtt a tisztelt Gróftól nem annyira a velem szembeni elhidegülést, mint inkább a társaságom, illetve a munkámról való szólás és értekezés kerülését kellett tapasztalnom.

Örültem a Taglalatnak előre, mert azt remélhettem, hogy egyensúlyba hozhatja majd az idősebb, tanultabb Hazafi az én ingatag, eldarabolt munkámat; s a veterán Író meg fogja világítani, amit az újonc csak homályosan és zavarosan írt meg, vagy talán éppen ki sem mondott. Ő oszlatja majd talán el azokat a minden nyelvben előforduló kétértelműségeket, amelyeket a közönség többnyire a szerző kárára magyaráz; szóval Ő fogja majd azt a sok felesleget, ami munkámban talán benne van, meleg és engesztelő előadása által a közönséggel elfeledtetni; Ő fogja azt a néhány helyet, ahol hazám szeretete esetleg engem is – erre fel nem kentet – költővé varázsolt, szemléletes példái által az emlékezetre méltóvá tenni. S mindezen szép reményteli sejtések lelkemet a legédesebb nyugalomba ringatták. Hála az Egeknek – így örvendeztem magamban – józan, indulat nélküli eszmecserék majd eligazítják és elrendezik, hogy mi hasznos, mi káros honunkra; el van tehát vetve a hasznos gyümölcsök magva, s nevetőbben virul a jövendő. Új erőre gyúlt munkavágyam, s csak abban ingadoztam, hogy mit készítsek előbb el a sajtó alá, a Hitel folytatását-e, vagy pedig a dunai utazásomról szóló jelentést – mi felelne meg jobban a jelenkor számára? – midőn kétségeimből kiragadott a Taglalat megjelenése.

Ha a tisztelt Grófnak fentebb közölt levele előttem nem lebegett volna; s ha honszeretetéről, egyeneslelkűségéről és földijei iránt érzett legbuzgóbb jó szándékáról már régóta – még személyes megismerkedésünk előtt – nem lettem volna oly teljesen meggyőződve és olyannyira bizonyos, mint hazánk egykori magasabb állásáról, megvallom: Taglalatja vagy érzékenyen megbántott, vagy legkeserűbb érzéseket szült volna bennem; mert abban valóban sokáig nem ismertem rá szegény, elfacsart, ferdén boncolt, visszásan szeletelt, fonák módon magyarázott Hitelemre, s hogy mindezt Gr. Dessewffy József tehette, csodáltam.

Most kezdtem csak megérteni, hogy miért kerülgetett a tisztelt Gróf engem a Hitel megjelente után: Sokan kérték őt az említett munka bírálására, amint azt 9-dik lapján említi, s már elhatározva azt, vagy talán szavát is adva arra, hogy taglalni fogja munkámat, tőlem semminemű szóbeli felvilágosítást nem kívánt, sejtve talán azt, hogy a taglalásra minden ok megszűnne, ha velem egyről-másról, amit a Hitelben csak homályosan fejthettem ki, barátságosan értekeztünk volna.

Azt, hogy az én tisztelt Taglalóm szándékosan ellenem semmi ellenséges érzést nem táplált keblében, amikor munkámat boncolgatni kezdte, szeretném és akarom is hinni. De vajon azok, akik bírálásomra szólították fel és ösztönözték erre, mentesek voltak-e a személyes gyűlölet fullánkjaitól, s könyvem boncoltatását tisztalelkűségből, az igazság fénylőbb kimutatása céljából kívánták-e, vagy csak személyem lealacsonyítása és gyűlöletessé tétele miatt, azt tudni nem akarom, sőt inkább magam előtt is titokban óhajtom tartani. Legyen elég itt ezt a vallomást tennem: abból a vezérgondolatból kiindulva, hogy Gr. Dessewffy József nem fogta fel, nem értette meg, hanem csupán becsületes szándékkal bírálta munkámat, gyarló ember létemhez tapadt minden indulatosságom lehetőleg lecsillapodott. Mindez bennem csak azt a forró kívánságot szülte, hogy amennyire csak lehet, felvilágosítsam Hitelem azon néhány helyét, amelyek eléggé sötétek voltak úgyis, s melyek a Taglalat által még sötétebbekké váltak, és azokra a törekvéseimre, amelyek a Hitelben ugyan nincsenek említve, de amiket Gr. Dessewffy mellékesen mégiscsak érintetett, egy kis világosságot terjesszek.

Tévedéseket helyreigazítani kötelesség, mert nincs veszedelmesebb és csábítóbb olyan okoskodásoknál, amelyek csak feltevésekre és előítéletekre alapozottak, abban az esetben, ha megengedett számukra, hogy minden felvilágosítás és eligazítás nélkül szélesebb kört foglaljanak el. A balvélekedések, éretlen hiedelmek még nagyobb gyökeret vernek és ahelyett, hogy a valóság még jobban kibontakozna, még nagyobb homályba burkolózik a közönség előtt. Ez a szempont, vagy hogy jobban mondjam meggyőződés bírt arra, hogy elkezdett munkáimat félbehagyjam, és a most előadandó értekezést közzé tegyem.

______________________

Régóta sújtotta Honunkat már a megbántott Egeknek az az átka, hogy érteni, megfogni egymást nem tudtuk, vagy nem akartuk. Kisebb, tehetetlenebb nemzetek önállóságukat, saját nyelvüket, tulajdon kormányukat századokon át fenntartották, míg a Magyar Magyarral ellenségeskedve Keletnek és Nyugatnak véres prédájává vált, és végül tőle mindenben különböző nemzetekkel kapcsolódott össze. Ezt vajon csekély számunknak, sík és tenger nélküli hazánknak, szomszédaink előnyeinek tulajdoníthatjuk-e, vagy pedig Elődeink vad és kaján ellenségeskedéseinek, tudják az egek! Vélekedjen a múltról ki-ki úgy, ahogy ismeri hazánk történelmének velejét. Itt hasztalan és mai körülményeink között egyébként is lehetetlen azokat az okokat mind, sorra kinyomozni és felszínre hozni, amelyeknek következtében csak ott állunk a 19-ik században, ahol állunk! – – – Elég, ha mai államunk határai között mi, egy újabb és nemesebb század fiai, elődeink példáját nem követve, vagy szerencsésebbek lévén, mint ők, kezet fogunk, vállat vetünk, és elszánt akaratunk által, amelynek előbb-utóbb semmi a világon ellent nem állhat, Hunniát a hatalmasabb Országok sorába emeljük.

Csak néhány évvel ezelőtt – melyek alig tesznek egy-két emberélet-hosszat –, a lassú, de mindennap tapasztalható elmagyartalanodás, ha szabad úgy mondani elnemzetietlenedés úgy tűnt, hogy végpontjára fogja juttatni a Magyar létét. Amiként más kisebb nemzeteket a hatalmasabbak nyeltek el, úgy látszott, hogy a magyar nemzeti sajátosság is idegen nemzetek szellemi fölénye által örökre el fog olvadni. A Nemzet mély álomba merült nagyobbik része nem is sejtette, hogy kis híján ki lesz törölve a Nemzetek sorából; idegen bölcselkedők halálát jövendölték; sokan olyan keserű aggodalommal érezték Nemzetük közeli végét, amelynek kínzó fullánkját nyelv tökéletesen még soha ki nem fejezte. És így vonaglott és haldoklott a Haza számos lassú és terhes esztendőkön át, míg végre hazafiak szeretete és egyetértése megengesztelte az Istenek régi haragját, s ők egy szebb hajnal reményére ébresztették fel a Magyart.

A halál és élet között vívódott Nemzet újra lehelni kezdett, s a hazafiakat reménysugár kezdte melegíteni. Elhajították magukról az idegen nemzetiség bélyegeit, s hosszú Önfeledés után a természet szent útjára visszatértek, s ismét Magyarok kezdtek lenni. Emlékezzünk az 1790-es esztendőre, s az az előtti időkre! Van-e olyan, aki nem értene?

Élt megint a Nemzet és nőtt azóta, s mindinkább erősödött. Gyönyörű átgondolni, hogy közel sírvermétől miként lépett vissza az élők közé; a gyenge, a bágyadt hogyan diadalmaskodott ellenségein. Ifjúságának és belső erejének micsoda jeleit mutatta, amidőn saját magát rontani mindhiába igyekezett, s ahogy kíméletlenebbül tapodni kezdték, új életre lobbant. – Tekintsünk vissza! –

Régebben talán a Magyar veszedelmesebb ellensége volt hazájának minden szomszédjánál, s talán önmaga rombolta le örök időkre azt a szép Jövendőt, amelynek áldásai – – – – – – – – – – – most melegítenének bennünket és mieinket, s egykor még nagyobb fénnyel utódainkat. De éppen azért, mert úgy volt valaha, s már ők dúlták anyaföldüket örökös meghasonlásaik által, mi mostaniak is úgy cselekedjünk? Indulatosságunknak és hiúságunknak mi is feláldozzuk a közjót? Nem, nem! Ne kínozzuk önmagunkat azzal, hogy a régi időkhöz viszonyítjuk magunkat, mert a Múltat Isten se varázsolhatja többé vissza, hanem használjuk a Jelent úgy, miként a sors forgatja és engedi. A hajdankor élői pedig szenderegjenek és aludjanak nyugodtan, rágalmazni őket nem kívánom; mert (hála!) szívesebb, szelídebb, s remélem, tartósabb barátság szelleme köt bennünket, most élőket össze, miután velük együtt a vadság és egyéb kísérői elhunytak, s eltemettetek! Dicsérni azonban őket – miként azt sokan teszik – azért, mert előbb futották le emberi pályájukat, mint mi, nem tudom. Elég éreznem, hogy „Él Magyar, áll Buda még”, s bár Jövendőnk zavarosabb is, mindinkább tisztábbra és nyájasabbra derülhet. Elég nyilvánvalóan tudnom, hogy közöttünk az új erő miként fejlődik napról-napra jobban, s hány hazafi van, aki nem kíván, nem óhajt mást, mint Hona javát és Fejedelme hatalmát.

Ezek közé a hű hazafiak közé méltán számíthatom Gr. Dessewffy Józsefet is, s nemcsak saját, de az egész Nemzet ítélete szerint is. Idősebb, mint sokan mások közülünk, akik hazánk csorbáit helyreállítani, előnyeit kifejleszteni, jobblétét Magyarságra alapítani, állását magasítani, legszentebb kötelességünk szerint – ahogy gyarló természetünktől telik – törekedünk. Ő még akkor, amikor anyanyelvünk bágyadtan zengett, amikor életünk úgyszólván inkább csak vonaglás jelei által mutatkozott, Ő akkor még, amikor a remény sugarai alig villantak, a Magyarság hű és erős Védője volt. Ő tört – kevés magához hasonlókkal – nekünk, ifjabbaknak utat, hogy sikeresebben fáradhassunk a közjóért.

Ilyen érzelmek, a megismerés és hála ilyen kötelékei kapcsoltak engem mindig a tisztelt Hazafihoz. S azért, mivel talán most az idő során elfáradt Hazafi homályosabban kezd egyet-mást látni, s csatákat veszít, soha nem fogom elfeledni, hogy hányat nyert annak idején, s lángesze egykor milyen világosságot terjesztett honfitársai körül. Ezek a fővonások határozzák meg a hozzá fűződő érzelmeim köreit. S ezért bennem a nagyra becsült Gróf – bármilyen kemény ítéletet hozna is rólam – minden időben igaz tisztelőjét találja majd, mert rendületlenül hiszem szándéka tisztaságát.

Most pedig egyenesen a tisztelt Grófhoz.

___________________________________

„Köszöntelek második támadásod alkalmából, tisztelt Honfi”, s hálámat íme, az egész Haza előtt bizonyítom be, azért, mert most is – csakúgy, mint két évvel ezelőtt – inkább szemtől-szembe, mint a hátam mögött támadtál meg. S ezzel alkalmat nyújtottál arra, hogy jobban kifejtsem, s a lehető legtisztább világosságra hozzam mindazt, amit ízléseink, szokásaink nemesítése, nemzetiségünk és értelmi súlyunk mélyebb meggyökereztetése érdekében a sajtó által a közvélemény elé bocsátani jónak ítéltem. Élesebb soraim Minervára józanabb köntöst öltöttek, s így egy kis csata után ismét megbékültünk szerencsésen. Lenne bár Hitelemnek és ennek az értekezésnek legalább annyi haszna (!), s hoznának azok is hazánkban szerencsét a már megelégedettre, s megelégedést a még szerencsétlenre! Mert hogy Te és én megint teljesen megbékélünk a Világ által, de a Világ előtt is, azon egy cseppet sem kételkedem. Mindketten jót és egyet akarunk: „Hazánk legnagyobb fejlődése, s így boldogsága által mind magasabbra növelni Urunk hatalmát.” S nem úgy van-e? Perlekedésre tehát nincsen ok, s tudom azt, hogy kebled inkább érzi – valamint enyém is, hiheted, igencsak érzi, bár hideg szívűnek hirdetsz – a szeretet igényét, mint inkább a gyűlölet szükségletét; csak a módokban különbözünk. Az az út, amelyen én járok, való igaz, hogy nem mindennapi, de vajon rosszabb-e azért annál, amelyen Te sok másokkal andalogsz? – Kérdés? Munkád 71-dik lapján ez áll: „A Gróf – sokkal sikeresebben cselekedett volna, ha így okoskodott volna” stb.; sok más helyen ismét ilyenfélét említesz: „Másképen, más módon, más formába öntve, más szavakkal stb. kellett volna ezt, vagy amazt eszközölnöm.”. Én el akarom hinni: ügyetlen vagyok, sokban csalatkozom, nincs igazságom. De Tőled azt kérdezem: miért hallgattál akkor hát ilyenekről 60 éves korodig, ha annyi felsőbbséget éreztél Magadban? Miért nem írtál és cselekedtél inkább Magad, ahelyett, hogy mondásaimat és tetteimet csendesen bevárva, azokat ítélgesd? Te szép bölcsen engedsz a nyom nélküli és eddig járatlan úton csapást törni engem, s amíg én sokszor torkig esem, bukdácsolok, s ugrásaim során nem ritkán szinte nyakamat töröm, Te csak messziről ballagva utánam, nézed tévedéseimet, botlásaimat és kárhoztatsz. Menj elől Te és törj utat ott, ahol eddig még szinte ösvény sem volt, több szerencséd lesz talán, mint nekem, s bennem hű követődre találsz. Meg fogom én ismerni becsületes szándékodat, s bizony, szavaidat nem facsarom el, s honfitársaid előtt gyanú-színűvé és gyűlöletessé nem teszlek majd.

Erre, Barátom, tudom, hogy azt feleled – – „Helyzeted egészen más, s én csak a Te helyedben cselekednék különbözően – – – összeköttetéseim sok olyat tiltanak, amit egyébként tenni óhajtanék, s Neked azt eszközölni könnyű.” De vajon ismered-e világi állásomat, s minden egyéb körülményeimet jól, vagy Te is mendemonda után ítélgetsz csak? – – – – – – – – – – – – – – –.

Ezeket baráti ítéletedre hagyva, engedd bátran kimondanom: Nem hiszem, hogy lelked előtt lett volna, amikor munkám taglalni kezdted, Montesquieu eme jeles mondása: „Quand on voit dans un auteur une bonne intention générale, on se trompera plus rarement, si, sur certains endroits qu’on croit équivoques, on juge suivant l’intention générale, que si on lui prête une mauvaise intention particuliére.” S hogy lelked előtt nem lebegtek mindezek, azért hiszem, mert Munkád 9-ik lapján Magad ezt bocsátod előre: „Szakaszról-szakaszra, Cikkelyről-cikkelyre .......... kívánom előadni észrevételeimet.” – – Minek következtében egészen világos, hogy Te, legdrágább Taglalóm, nem munkám filozófiáját, nem annak egész szellemiségét ragadtad meg, hanem csak részei szerint ítéltél, s így éppen egyazon bírálati szempontba jutottál azzal utazóval, aki a Szent Péter templom kisded angyalainak orrát magányosan, közelről, s nem az egész roppant építményhez viszonyítva tekintette, s így azokat idomtalannak és óriási nagyságúaknak ítélte.

A Kritikának ez a filozófiátlan módszere Téged, Barátom, akaratod ellenére is a legnagyobb örvénybe sodort, s minden eszed és jószívűséged sem menthetett meg attól, hogy a legigazságtalanabbul viseltess irántam. Benned a becsületes ember minden lapon megvívni látszik az indulatos íróval, s előttem – kinek természet szerint minden rám irányított apró csípős eszméid, érintéseid, példázataid szembetűnőbbek, mint a közönséges olvasónak – tisztán három részre oszlik egész Munkád. Kezdete gúnyoló és ellenséges érzésről árulkodik, közepe szánakozást hordoz, vége megint keserűbb tintával íródott. – Ugyan nem fakadtál-e – valld meg – sajnálkozásra azokon a híreken, amelyek következtében fent említett igen érzékeny leveledet írtad, s nem hallgatott-e megint később szíved, amikor úgy érezted, hogy a veszélyből kiszabadultam?

S most, midőn talán hidegebb vérrel gondolkozol Taglalatod és Hitelem felől, örülsz-e, hogy tehetségem köreit honunk javának felemelésében sikerül talán szűkebbre szorítottad?

S ezt, kedves Barátom, Te nem akartad, arra mernék esküdni, de a lapról-lapra bírálás vitt bele, hogy minden jó és szép szándékod ellenére sem bántál nagyobb irgalommal Hitelemmel, mint legelszántabb ellensége.

Némely helyeken oly kicsapongva dicsérsz, oly magasra emelsz, hogy azok, akik nem ismernek bennünket, sem a Hitelt, sem a Taglalatot, nem ezen értekezést nagy figyelemmel nem olvassák – amit nem is lehet kívánni –, rólam a legkeményebb, a legigazságtalanabb ítéletet hozzák. „Ha saját földije – így fognak okoskodni –, ki egy hitű és születésű vele, ki sokat olvasott, sokat látott, ki eszessége és tudományossága által ismert, s mint számos magasztalásából látszik, a szerző nagy pártolója, nagy barátja, őt oly szűkkeblűnek és zavart eszűnek, egyoldalúnak és igazságtalannak stb. tartja, akkor milyen bizalommal lehetünk iránta mi, akik nem is láttuk? Hazafisága talán csak tettetés, s alacsony hazugság stb.” Dicséreteid, hidd el, többet ártottak, mint itt-ott sárral dobálásaid; s hogy néhány ártalmas előítélet megerősítésével, s hazánk mocskainak pártolgatása által használtál honunknak – ha most alkalmam nem lenne arra, hogy néhány felvilágosítással a dolgot ismét kissé rendbe hozzam – azon igen-igen kételkedem.

Leveledet a Taglalattal tisztán összehasonlítva, látom – s ne vedd rossz néven, drága Földim! –, hogy valóban nem tudtad, hogy mit cselekedtél. A levélben azt mondod: „Látni fogod abból, mint tisztellek és szeretlek.” Már kérlek, a részrehajlás nélküli Olvasó, ha se Téged nem ismer, sem engem, és olvasta a Hitelt és a Taglalatot, vetemedhetne-e arra a gondolatra, hogy engem Te olyannyira szeretsz és tisztelsz, engem, akit könyvedben „animal rafinének, stiglicnek, magyar apostolnak, népszónoknak, hiúságba burkolt patriótának” stb. nevezgetsz. Eszemet nyúlfarkúnak mondod, azt állítod, hogy természetem rosszabb a farkasénál és az oroszlánénál, zsidó Shylockhoz hasonlítasz stb., vagy ha mindezeket nem céloztad is egyenesen rám, módfelett úgy látszik, mintha engem illetnének, mert mást ugyan kit szurkálhatnál a Hitel Taglalatában, mint engem. Hogy pedig képmutató nem vagy, arra is meg merek esküdni. Sőt, az mutatja inkább lelked tisztaságát, hogy felőlem, saját szíved tükrébe tekintve, valóban a legnemesebb gondolatokkal viseltetsz. Oh, nagyon köszönöm Barátom, hozzám ezt a szép, bár nem sejtett vonzódásodat. Szelídségembe és nagylelkűségembe tudtod nélkül is bizalmat helyezel. Noha a legmélyebben sebesítesz meg, mégis Barátom maradsz, s nem is gyanítod, hogy miért válhatnék ellenségeddé. Oh, be nemesen gondolkozol felőlem! De fogadom is a nagy Istenre, hogy nem okozok csalódást várakozásodban, hanem mind Neked, mind a hozzád tartozóknak tehetségem szerint szolgálni kész leszek mindenütt és mindenkor. Volnék bár én is olyan szerencsés, s ne csalatkoznék hazámfiaiban, amikor azt hiszem, hogy Önhasznukra célzó szabad szólásmódom majdcsak engesztelést nyer; s bárcsak engem se tréfálna meg az a szép remény, hogy az idő helyre állítja majd közöttünk a barátságot.

Te a Munkádban engem ifjabbá akarsz tenni, mint amilyen vagyok, amiért bizony nem haragudnék (bár eszközölhetnéd!), de felejted, hogy miként minden az ég alatt, csak bizonyos magasságig hatolhat fel, s azután lefelé fordul, úgy mi is bizonyos időben elérjük legfényesebb zenitünket, s onnan megint lefelé kell gördülnünk a sír nadírjáig. Azon mindennap hallott szójárás, hogy „akkor ő még iskolába járt, midőn én már Ezredes, Ítélőmester, Alispán stb. voltam, s most ő akar tanítani bennünket és több efféle gondolat”, okos ember szájában nem jól hangzik. Mert ha való igaz lenne, hogy csak az idő fejtheti ki a legnagyobb tökéletességre az emberi agyvelőt, akkor úgy azoké a legöregebb embereké volna a bölcsesség, akik, mint tudjuk, gyarló természetünk szerint végnapjaikban megint szinte gyermekkorba térnek vissza. Minek említed tehát annyiszor, hogy „Idősebb vagy nálam, lelki és testi tehetségeimben úgy is már hanyatlónál?” Minek affektálod könyved igen sok helyén fiatal, forróvérűség okozta szelességeim, szép atyai tanácsolgatásaidat, s helyreigazításaidat? Azt hiszed, hogy a közönség esztendőidnek enged majd inkább, mint okoskodásaidnak? S ezen utolsókat olyannyira gyengéknek tartod, hogy argumentum és nyomaték gyanánt ősz hajadat is tanácsosnak, szükségesnek ítélted felhozni? Hagyjuk esztendőinket, s lássuk inkább egyenesen állításainkat, s ha sokkal ifjabb találkozna velük, mint mi – amint remélem, hogy fog is találkozni – aki generációnk tapasztalásait sajátjává téve, vizsgálatit mindjárt ott kezdi, ahol mi végeztük, s így talán mélyebbre tekinthet a dolgok velejébe, mint mi, tanuljunk tőle. Ne legyen gondunk a közlő esztendeire, hanem inkább arra, hogy mit mond, s milyen célból. Ha már fáradtnak tapasztaljuk agyvelőnket, örüljünk, hogy helyünkbe szintén érdemesek lépnek; ha pedig nagyon is bízhatunk magunkban, örüljünk még jobban, ha látjuk „nagy eszünkön is túltehetnek a fiatalabbak”, mert ilyen jelek a nemzeti gazdagság valódi jelei; s mi, Barátom (úgy-e?) inkább honunkat szeretjük gazdagnak látni, mint saját magunkat?

Ezért kedves, Földim, ősz hajszálaid miatt, s azért, mert öregebb vagy, mint én, egy cseppet sem becsüllek jobban annál, mintha ifjabb volnál, mert ez is: „Jobban, vagy szinte annyira becsülni az időst, mint az érdemest.”, annak a sok hiábavalóságnak az egyike, amelyiket, úgy tűnt, hogy az idő penésze nagy kárunkra felszentelt a jelenkorig. Sok olyan öreg van, akinek haszonnal élt idejét néhány percre össze lehetne szorítani, s van olyan, aki rövid életével sok évszázadon hatott keresztül. Az az elavult spártai példa – Taglalat 187-dik lap – amelyet előhoztál, véleményem szerint nem nyom semmit a latba, mert mint általában a spártai példákat inkább a költőknek javaslom, mint a 19-ik században élő törvényhozóknak és országos embereknek. Ahol több helóta jutott egy szabad emberre, ahol atyagyilkosként büntették a helótát, ha élete védelmében véletlenül szabad embert ölt meg, ott inkább feudális szennyeinket hatásosabban terjesztő példákat lehetne előhozni, mint olyanokat, amelyek szelídebb, józanabb és igazságosabb szellemiségű időnkhöz illenek, mert ahol az elv, a sarokpont természetellenes, ott minden rárakott felépítmény is gyenge, s nem példának való. Ezért, Barátom, ha állandó hazai színházunk lenne – aminthogy Istenben, Hazámfiaiban és egy kicsit magamban is bízok, előbb-utóbb lesz is majd –, bizony nem kelnék fel helyemből Miattad, amiként a spártai ifjak az athéni vén előtt, csak mert az idők hava megfehérítette már fürtjeidet. Hanem azért szöknék fel örömmel legkényelmesebb székemből is, hogy átengedjem Neked azt, mert nemesen futottad át földi pályádat, s mindnyájunk tiszteletére, szeretetére méltó vagy. S ezt a vallomásomat remélem, hogy nem veszed talán rossz néven, kiváltképp, ha Magad köré tekintesz, s annyi hiábavaló, önmaga, földijei és embertársai hasznát, s díszét elfeledő véneket látsz, amidőn hazánk számos serdülő fiai közt a Te magzataid legszebb reménnyel töltik be honszerető lelkedet. Ilyenekért – bárcsak szabad lenne „Legigazibb tiszteletem kinyilvánítása végett néhányat megneveznem” – édes örömest állnék fel én is, s ha egy század folyt volna is már el szemeim előtt, napestig állnék, lenne bár életük a virító tavasz közepén. Vén fő fiatal vállakon, az kell hazánknak, az érdemel tiszteletet!

A Kritika általában nemcsak hasznos, de legszükségesebb is, s amíg szigorú, kemény és égetően gúnyoló bírálat nem hoz ítéletet itthoni könyveinkről, addig egyszerűen szólva, ízlésünk egészen kifinomult nem lesz. Lesznek, igen lesznek dicséretre méltó elmeszüleményeink általánosan véve, de nem érik majd el a fejlődésnek azt a lehető legmagasabb pontját soha, amelyre a remek lelkűeket a bírálat fékje és megtartóztató ereje vezetheti. Egy színjáték még a középszerűségig sem fejlődhet ki, amíg nem fél attól, hogy szigorú és engesztelhetetlen bírót talál a közönségben. Ahogyan arany elválasztására szered, – kéneső – kell, úgy nem válhat el a jeles, a szép, a nemes a hozzá ragadt agyagtól, sártól, földtől és egyéb selejtektől sav, keserűség, zordság, sőt, sokszor méreg nélkül. Van, igaz, színarany is a bércek keblében, de kevés; a földkerekségen is fel-feltűnnek kiválasztottak, az Ég kedveltjei, de csak kevesen. S nem kell sem amannak, sem emezeknek – kiknek földön élő számából nekünk, földön csúszóknak keserű veszteségünkre csak minap ragadtatott el egy, a legjelesebbek közül – választóvíz, vagy szered, mert magukban is tündökölnek, de a többségnek ahhoz, hogy a homályból kiragadtassanak nemcsak hasznos, mint mondtam, de szükséges is a Kritika.

Te azonban jól tudod, Barátom, hogy milyen csekély lehet mai körülményeink között a remek lelkűek száma, akik mind azokkal a terhekkel képesek volnának repülni, amelyeket a könyvnyirbálóktól kezdve annyian függesztenek szárnyaikra. Szunnyadozó állapotunkból a szinte csak most felébredőket tehát, úgyszólván első rebegésünkkor dorgáló szemöldökkel feddő, habár legigazságosabb helyreigazítással is elijeszteni nem tanácsosabb, mint mostani, Beduin-módra tengődő szegény jó színjátszóinkat olyan magas igénnyel és bírói szorossággal ítélni, miként a londoni, párizsi stb. színházakban az igen-igen célirányos. „Il faut encourager les talens” és így íróinkat és színjátszóinkat, amilyen kisdedek vagyunk, ne feddésre hajlamos ajakkal, s elkedvetlenítő korholással, hanem érzékeny szívű oktatással bírálgassuk most még. Nálunk az Edinburg, Westminster stb. Review-k még nincsenek, még nem lennének most a maguk helyén, azoknak is fog majd ütni az óra, de fullánkjaik és nyilaik mostani literatúránkra nem szebb életet, hanem biztos halált hoznának. Ez egyébiránt vélekedés tárgya.

Már Taglalatod se nem engedékeny, se nem kemény, s nem is annyira kritikája, vagy Taglalata a Hitelnek, mint inkább egy egészen különálló munka. Mert mondhatom, hogy alig van olyan szakasz, amelyben vagy szavaimat ne ferdítenéd el, vagy a tárgyon túl ne vágnál és kalandoznál, majd ismét az általam másokra mondottakat Magadra ne vennéd, majd igen-igen sok jót és derekasat ne hoznál elő olyan állítások megcáfolására, amelyek egész könyvemben nincsenek. Többek közt említem itt Taglalatod 18-dik lapjának csak eme sorait: „Nem volt szükség hibáink javítása végett, oly vétket, sőt bűnt ránk ruházni, mely sohase fért hű lelkünkhöz, s mondhatni, hogy némelyeknél közülünk, hazafiúi Tett Urunk megbántása. Én koromra nézve talán a Szerző apja lehetnék, s mégis az egész magyar nemzet lelkére esküdhetem, hogy soha se nem láttam, se nem hallottam Magyart, aki Urunk megbántásában hazafiúi Tettet vagy keresett, vagy talált volna. Hiszen másutt a Szerző egyenesen azt mondja, hogy egész Európában ismeretesek vagyunk a Király és a Haza szeretetét szíveinkben egyesíteni tudó erényünkről.” Továbbá: „a jó Régit a jó Újjal a jelen időben kézfogásra bírni törekednék, de ezt soha sem igyekeznék úgy eszközölni, hogy akár gondolatimban, akár pedig előadásaimban, és kitételeimben, vagy egyoldalúságra, szélsőségekre, vagy pedig éppen túlságokra vetemedjek, és vagy nagyítsam nemzetem hiányait, vagy a kisebbségnek gáncsait egész nemzetemre toljam, vagy némely, bizonyos és közönséges jó tulajdonságaitól az egész világ előtt megfosztani akarni láttassam oly vétket és bűnt kenve reá, amely sohase fért, és soha sem is fog hű lelkéhez férni. Ugyan mit fognak felőlünk a külföldiek hinni, ha egy magyar Gróf munkájának fordításában azt olvassák: „olyan emberek is találkoznak köztünk, kik hazafiúi Tettnek vélik Urunk megbántását”.

„Ah! nostris istud, turpe atque ignobile crimen

Hostibus eveniat!”

Erre, az úgy gondolom, hogy nemigen barátságos lármádra a Hitel XVII. lapján szemlélhető soraim adtak okot:

„– – a meg nem romlott Magyar pedig az egyenes, bátor szót becsülni tudja, s nem az elfajult és elromlott hazafiakat választja példának, hanem azokat, akik nem kevésbé hű jobbágyai királyuknak, mint Honuk valódi polgárai. Nem azokat, kik azt vélik, hogy hazafiúi tett, Urunk megbántása; sem azokat, akik azt kiáltják, hogy hivatalban lévő nem is lehet jó hazafi, s csak az igazi patrióta, aki minden intézetet, minden rendelkezést kivétel nélkül rágalmaz, miként sokan azt tartják igazán Mesterszakácsnak, aki mindent rendkívül megpaprikáz, s csak azt ugyancsak Magyar embernek, aki azt szereti is.”

Ha más is úgy magyarázná Hitelem eme helyét, mint Te, azt hinném: homályosan, fonákul és félreérthetően fejeztem ki gondolatimat. De miután mindkét fordítóm – Paziazi úr és még Vojdisek úr is – igen jól fogták fel, s úgy tették ki állításomat, miként azt én gondoltam, ezért természetes következmény, hogy félre-magyarázásod, vagy elferdítésed oka nem a hely homályosságában rejlik; de hogy hol egyebütt, azt itt nem akarom feszegetni. Elég az, hogy Te, aki nemcsak korodra nézve – mint Magad mondod –, hanem grammatikában és hermeneutikában is apám és tanítóm lehetnél, úgyszintén olyan jól tudhattad, mint Paziazi és Vojdisek fiatal Írók, hogy igenleges – positiva –, nem nyomatékos – non-emphatica – konstrukcióban első a szubjektum, s utána következik a predikátum. S eme mondás között – németül teszem ki, hogy megértsd –: „Der unverderbte Ungar – – – nimmt sich nicht jene zum Muster, die da glauben eine patriotische Handlung verletze unsern Herrn”, s e között: „Es gibt Ungarn, die da glauben des Herrn Beleibigung wäre eine patriotische Handlung” – egy kis különbség van. Amazt én mondtam, s utánam P. és V. Urak, míg emezt Te akartad rám fogni. Szintén csak a Te magyarázatod szerint látszom ellenkezni magammal, amidőn másutt ezt mondom: „egész Európában ismeretesek vagyunk a Király és a Haza szeretetét szíveinkben egyesíteni tudó erényünkről”. Magyarázza Hitelem eme helyeit, nem a Te szándékod, hanem a józan Logika szabályai szerint akárki, minthogy a „potiori fit denominatio” azokból nem ellenkezést, hanem azt az örvendetes következtetést hozhatja ki, hogy nálunk még, hála Isten, több a „meg nem romlott Magyar, mint a megromlott”. Azonban mindazoknak, akiket elferdített szavaimmal megijeszteni akartál, megnyugtatásként szolgálhat, hogy a külföld nem azt olvassa a Hitelben, amit Te olvastál könnyelműségedben – mert miként mondottam, a két fordításban, amelyekhez, becsületszavamra a legkisebb közöm sem volt –, jól áll a dolog. De bezzeg, ha összehasonlítja majd a Külföld, amelynek ítéletétől annyira rettegsz, Taglalatod fordítását a Hitel fordításaival, nem fog-e inkább azon csodálkozni, hogy a tudósabb, nyájasabb, idősebb hazafi hogy tudja annyira félreérteni, elferdíteni honfitársa szavait?

Mind ezek után is azt akarom hinni, hogy epét tintádba nem akartál vegyíteni, hanem csak olykor egy-két csepp ecetet öntögetni bele, amint azt Taglalatod 9-dik lapján érinted. S csak némán csodálkozom felséges eceteden, mert az valóban túltesz a francia à l’estragon, à la framboise, aux quatres voleurs stb. – – – – leghíresebb ecetein is, s úgy látszik, hogy hegyaljaiból készült; mindenesetre pedig ugyancsak jó háziasszonyra mutat, bár én első megkóstoláskor méregnek véltem.

A Hitel egy labirintushoz hasonló. De Te ahelyett, hogy a közönséges olvasónak kalauza lennél – amit egy oly tudós és nagy tapasztalatú embertől reméltem volna –, még nagyobb sűrűbe vezetted őt. Azokat a jeleket, amelyeket némi eligazodás – orientáció – végett a lehető legnagyobb fényben és számban tűztem ki, Te nem akartad észrevenni. S így munkámat egészen zavarttá, érthetetlenné taglaltad. Ha valakiben bíztam, s valakire ezt a mondást „sapienti pauca” illőnek tartottam, az bizonnyal Te voltál. Mert vajon kinek van arról több tapasztalása, mint Neked, hogy körülményeink között milyen nehéz világosan írni, s milyen egyoldalú, szárnyaszegett lesz minden munkánk a megjelenése előtt! Két helyen tettem ki, s egyszer igencsak szemet szúró betűkkel, hogy „Másokkal nem parancsolhatunk” (XV. és 78-dik lap), de Te nem vetted észre, s indulatodban egyoldalúnak hirdetsz, amidőn azt akarod elhitetni a közönséggel, hogy Én mindent írhatok, ami csak eszembe jut, de Te nem, mert a 27-dik lapon ezt találom: „Sokat mondhatnék még erről a tárgyról, de az a baj ebben a mustrálgatásban, hogy a Szerző mindent bátran kimondhatott, nekem pedig sokat csupán sejtetnem kell.” S azon pedig bámulnom kell, hogy – pont az, aki ilyen dolgokban jártas – Te voltál az Első, aki követ dobott ellenem. Mert ha csak a Te saját kézirataidra tekintettél volna, amelyek porban hevernek, ahelyett, hogy világon volnának, s világítanának, s ha csak egy pillanatra is helyembe képzelted volna Magad, bizonyos vagyok abban, hogy eszedbe jutott volna, hogy Hitelemet legjobb akarattal sem írhattam volna kétértelműen. S így azt hiszem, hogy Taglalatodat hidegebb vérrel, nagyobb megfontolással szerkesztetted volna. Most méltán ró meg Montesquieu-nek eme kemény ítélete: „Comme il est très-difficile de faire un bon ouvrage, et très-aisé de le critiquer, parce que l’auteur a eu tous les défilés à garder, et que le critique n’en a qu’un à renforcer, il ne faut point que celui-ci ait tort; et s’ il arrivoit qu’il eût continuellement tort, il seroit inexcusable.”

„D’ailleurs la critique pouvant être considérée comme une ostentation de sa supériorité sur les autres, et son effet ordinaire étant de donner des moments délicieux pour l’orgueil humain, ceux qui s’y livrent méritent bien toujours de l’équité, mais rarement de l’ indulgence.”

A kérdés itt az, hogy jobb lett volna-e talán a hitelről teljes egészében hallgatnom, merthogy kétértelműen mai körülményeink között írni lehetetlen, azt átlátja mindenki, aki csak egy kissé maga köré pillant. Mindezt csak a Jövendő döntheti el. Azt pedig, hogy minden nehézségeink ellenére a Hitelnél helyesebb munkát lehetne írni, nem tagadom. De ahhoz több adottság kell, mint amilyenekkel én bírok. Rövid idő alatt jobbat nem írhattam, s csak nevetni tudok azokon a köpönyegforgatókon és izgágáskodókon, akik – talán legjobb akaratból – de szinte minden tetteimben kifogást találnak. „Ezt másképp írták, azt másként tették, amazt meg egészen elhagyták volna” stb., de maguk semmit, sem jót, sem rosszat – talán gáncsvetésen, feltartóztatáson és hátráltatáson kívül – a közösségért semmit soha nem visznek végbe. Személyes meggyőződésem szerint annyit tettem, amennyit tehettem, s így munkám telis-tele van botlással, hibával, amelyeket nem is akarok pártolni, s mindegyik hibába talán én sem estem volna, ha Horatius tanácsa szerint kilenc esztendőig hagytam volna csekély próbálkozásaimat heverni. De fel kívántam inkább cserélni hazám hasznát az írói hírnévvel, s remélem, hogy ennek a kis áldozatnak a következtében munkám – bár lehet, hogy csekély mértékben –, de abban mégis fog egy kis részt vállalni, hogy nálunk kilenc esztendőnél sokkal hamarabb álljon lábra a hitel. S bővelkedjünk is majd áldásaiban, amidőn az akkor élők – s talán mi is – alig hisszük majd el, hogy hányan szegültek és feszültek ellene – nem is annyira rosszakaratból, mint tudatlan önfejűségből – ennek az ország számára legfontosabb javításnak.

Akkor lett volna Taglalatodnak igazi haszna, ha minden személyeskedés helyett (pl., hogy „kurta farkú, magát legyezni nem képes stb. lovam levetett, s jól megütöttem elővigyázatlanságom miatt a vállamat” – 16. lap – és a többi ilyenek) Te szorosan csak a dolog mellett maradsz, s ténylegesen csak a hibákat érintetted volna. Ezek alapján abba a gyanúba estél, mintha nagyobb gondod lett volna személyemet nevetségessé tenni, mint a közjót a hibás vélemények kigyomlálása által előmozdítani. Oh, jobban tudtam volna én a Hitelt bírálni, Barátom, mert más hiányokat látok én abban, amelyek a te szemeid elől elvonultak. S fogom is bírálni és még nagyobb rendbe tenni, egy cseppet se félj, s tenném már most is, ha előre lerakott sarokpontjaimat nem gyengítetted, kisded pesti Intézeteinket sárral nem hajigáltad volna, mert hogy személyemet megtámadtad, azt fel sem venném. Olyan, mint Te, nem bánthat meg érzékeny módon, ezért karcolataid, vágásid, szurdalásaid nem is fájnak annyira, hogy azokat a közjóért nem tudnám békével eltűrni.

Taglalatodban igen sok jó és helyes fordul elő, de az csaknem jobbadán valami rám fogott igazságtalanságra – amely eszem ágában sem volt –, vagy szelességre – amit nem követtem el – van alapítva. A könyvbírálatnak igen rossz példáját adtad, mert olyan dolgokat ítéltél meg – eleve elhatározva, sőt kárhoztatva is – amik szemeid előtt nem voltak még tisztában, s javításaidat feneketlen alapokra telepítetted. De bezzeg, eme könnyelmű tetted miatt a nemezis szent törvényei szerint már most is bűnhődsz. Taglalatodról ugyanis sokan a legigazságtalanabb ítéletet hozzák, s azt unalmasnak, eszelősnek mondogatják, mielőtt még olvasták volna, s azzal az állítással vetik vissza, hogy „azért írtad, mert könyvem által találva érezted Magadat, egyébiránt pedig a világot arról akartad meggyőzni, hogy saját személyes Kreditumod fenntartásához nincsen szükséged hitelre”. Számtalan ilyen idétlen kifejezést kellett már hallanom – – – –. Te nemcsak a Nemzet, amely ellen in corpore sohasem keltem ki, ráadásul még Egyesek hiúságát is tömjénezted, amíg én minden rút helyről kíméletlenül rántottam le a leplet. – Te ott palástolásaid és dicsérgetéseid által akartál használni, ahol én célirányosabbnak véltem a vétkeseket önmagukkal megismertetni.

Bármilyen sors várjon is egyébiránt „Világomra”, elfújja-e azt a nyugati szél dühe, eltiporja-e azt a tömeg vaksága, lepellel fedi-e azt le rosszakaróim homályt szerető része, vagy a hazaszeretet Istenasszonya gyámolítása alatt talán egy kis jótevő meleget terjeszt maga körül, nem tudom. Mindenesetre meggyújtom. Ha hibázni fogok, Te kényszerítettél, s csak arra az egyre kérlek, Barátom, hogy hidd el, Hazánk javán kívül semmi egyéb nincs lelkem előtt. Miként ismétlem, én is el akarom hinni azt, hogy nem személyes ellenérzés, hanem csak a felvilágosítás igénye íratta Taglalatodat. Ne vedd Magadra, amit talán keserűbben mondok, mert nincs Rád irányítva, miként én sem akarom hinni – vagy legalábbis el akarom felejteni –, hogy nekem voltak Taglalatod fullánkjai szegezve.

Ha akarnám, igen-igen rövid lehetnék, mert minden egyéb felelet helyett csak azt kellene megmutatnom – ami szerfelett könnyű, s eme értekezés által remélhetőleg ki is fog tűnni –, hogy minden jó gondolatod, gúnyos megjegyzéseid, atyai javításod mind-mind álhiedelmeken és feltevéseken alapul, s így fel lenne forgatva egész Taglalatod. Csakhogy én szántszándékkal akarok hosszabb vizsgálatba ereszkedni, mert kötelességemnek tartom azt, hogy az előítéletek seregét – amely hidraként feszül előmenetelünk ellen, s bárki bárhogy ábrándozik is, vagy más okokra kívánja tolni a hibát, honunk legkártékonyabb ellensége – ott támadjam meg állhatatos férfiassággal, ahol azokat találom. Azt pedig kénytelen vagyok megvallani, hogy Taglalatod ilyen harcra számos alkalmat nyújt.

ÖN- ÉS KÖRÜLMÉNYISMERETI TÖREDÉKEK

______

A Taglalatban ezeket mondod felőlem (11. lap): „Előfeltevéseket előfeltevésekre szeret halmozni, hellyel-közzel azonban hibásak az előfeltevései, s mégis, ezt követően olyan javaslatokat tesz, mintha nem lennének hibásak a következései. Más helyen felcseréli az okokat a következményekkel (vagy viszont).” Alább meg: „Olyan nagy feneket kerít néha gondolatainak, és olyan hegyes csúcsot állít még emeleteinek tetejébe, mintha egy egyiptomi piramist építene, olykor pedig – holott tetejére állítja gúláját –, azt akarná még is, hogy az ellensúly törvényei szerint az emlékmű fel ne forduljon.” Még tovább (12-dik lap): „A sokoldalúságot gyakrabban emlegeti, mint ahányszor követi. Nem éppen ritkán ismételgeti magát, azonban még többször tűnik úgy, hogy ellentmondásba kerül önmagával.” Majd (101-dik oldalon): „Sok-sok szökellés és ugrálás található a munkában, amelyeknek okát mi, középszerű emberek nem értjük...” és (a 195-dik lap) „Igen gyakran felcseréli a Gróf az okokat a következményekkel és megfordítva.” Mindezek elég meggyőzően bizonyítják, hogy Te, tisztelt Hazafi engem „okot és következtetést összezavarónak, a körülményeket nem kellően vizsgálónak, önmagammal ellentmondásba kerülőnek, s olyan építésznek hirdetsz, aki megfordítva rakja építményeit. S ráadásul sokszor még észre sem veszi a fedél felfordítottságát, hanem balga módon azt képzeli, hogy a piramis képes a csúcsán is állni.” Vagy azt akarod elhitetni a közönséggel, hogy magamat igen különös és ritka embernek tartom, azért mert magadat középszerűnek vallod. S bár később dicsérsz is, mint többek között a 162. lap, eme soraiban: „Valóban nagy örömmel vonom ki eme nagy hatású munkából azokat az évszázadokig ható alapos és tündöklő gondolatokat és előadásokat, amelyeket nem lehet eléggé emlékezetünkbe vésni; – – – – – – – – – – – – a sok Jót és Szépet, mely hemzseg a Szerző eme halhatatlan munkáján”; mégis úgy hiszem, hogy dicséreteidet csak balzsamként és gyógyszerként akartad az Általad ejtett sebeimre kenni, hogy azokat könnyebben eltűrhessem. Köszönöm eme jószívűségedet, de nem volt szükség arra, hogy személyemről gondoskodj. Csak az ügynek ne ártottál volna! Mert ha van hideg vérű és indulat nélküli vizsgálatot érdemlő tárgy ezen a világon, az valóban nem lehet egyéb, mint az oknyomozásra fordított figyelem. Már a régiek is szerencsésnek tartották azt, aki fel tudta ismerni a dolgok okait „felix qui potuit rerum cognoscere causas(!)”. Nagyon jól tudom én, hogy milyen nehéz feladat a dolgokat tisztázni, s mekkora szemtelenség abban határtalanul bízni, hogy önmagunk képesek vagyunk azokat belátni. Az a tárgy, amelyiknek tiszta megvilágítása szorosan a sikerhez is kapcsolódik, s ködben maradása esetén semmivé válhat a legnagyobb erő is, ítéletem szerint olyan szent, hogy ahhoz még közelíteni sem kellene belső megilletődés nélkül. Ha tehát valóban olyan volnék – mint amilyennek te is hirdetsz engem –, aki az okokat és a következményeket összezavarja, aki a dolgokat csak egyoldalúan vizsgálja, aki keveset gondolkodik, s önmagának ellentmond, akkor én magam sem bíznék többé magamban. Ezért aztán annál kevésbé várnék és várhatnék másoktól bizalmat és együttműködést azoknak az eszközöknek az előmozdításában, amelyek által a haza feljebb emelkedését gondolom egyedül elérhetőnek, és így kötelességem lenne minden további munkálkodásaimmal felhagyni. Éppen ezért nem személyem, hanem az ügy érdekében tartom szükségesnek, hogy meggyőződéseimet – mint tetteim egyedüli rugóját –, azok származását (hogy, tapasztalatom szerint milyen okokból milyen következmények indulnak ki, s mennyire vizsgáltam a körülményeket) itt egy kissé bővebben előadjam.

Taglalatodból vettem azt észre, hogy miként nem egyezik véleményünk sok egyéb közös cél felé vezető módot illetően, csakúgy nem kevéssé különböznek elképzeléseink a minden javulás és javíthatóság legsarkalatosabb alapját jelentő ön- és körülményismeret területén is.

Munkád 33-dik lapján B. G. levelét hozod elő, miután a 31-dik lapon ezt állítod rólam: „az eszközökről, amelyek önismeretre és minden körülményeink kitanulására vezetnek, egy szót se szól, pedig ez a veleje a dolognak” stb. Látom én ebből a levélből azt, amin sohasem kételkedtem, hogy Te is, mint minden becsületes ember, aki lelke halhatatlanságát hiszi, munkálkodtál saját magad javulásán. Javulásodon, mondom, mert a tökéletes önismeret mindig az erényre, míg a körülmények minden homálytól mentes kiismerése pedig a legfőbb igazságra vezet. Azt akarom hinni, hogy ebben te jó és szerencsés előmenetelt tettél, de erről könnyelműen ítélni sohasem merészkedtem. Mert ha tudnám is minden tetted, szavad, sőt legtitkosabb gondolataidat – bármennyire ellenkeznének is azok az enyéimmel –, sohasem felejthetem el azt, hogy a Te álláspontodba magamat semmi módon sem képzelhetem tökéletesen bele mindaddig, amíg szemeim, szívem, agyvelőm, lelkem a tieddé nem varázsoltatnak át. Mert addig, amíg ez meg nem történik – mivel mindent más színben, más viszonyban, más kapcsolatban látok, mint Te –, rólad mindig csak igazságtalan ítéletet tudnék hozni. S nem volnék-e akkor szánakozásra méltó – habár látszólag jókedv, öröm és vígság kísérné is minden léptemet –, ha helyzetedet, gondolkodásmódodat, céljaidat és akadályaidat csupán közönséges mendemonda alapján és hallomásból ismerném csak, s mégis minden szavadat és tettedet megítélném. S nem kellene-e magamon pirulnom, ha tisztán látnám azt, hogy a közönséges söpredék sorába vegyültem – amely senkiről nemest, dicsőt, nagyot nem feltételez, mert saját keblében csak sarat, epét, és mérget talál –, s hogy legtisztább érzelmeidet félremagyaráztam, s vak tudatlanságomban legszebb kezdeményezéseidet eltiportam.

Felőled, lásd, sokan azt mondják, hogy a legszebb javakkal rendelkezel, amelyek igazi kincsesbányák, ha józanul lennének kormányozva, s hogy az a hatalmas szentmihályi, 18.000 holdas, 200 jobbágytelkes földbirtok célszerűen működtetve Téged az egész környék legrendesebb és leggazdagabb földesurává tehetne. Ezzel szemben most, a sok elmélet és költőiség következtében egy igencsak rendezetlen házban, csaknem állandó pénzszűkében élsz, s így a legjobb és legerősebb akarat ellenére is igen pontatlanul fizető adós vagy, s csupán azért látszol megvetni a pénzt, mert nem tudsz Magadnak szerezni. Azt is mondják, hogy nagy kár, hogy azokat a talentumaidat, amelyekkel rendkívül bő mértékben áldott meg a Gondviselés, eltékozoltad, s törekvéseidet nem annyira a nemzetiség kifejlesztésre, mint inkább puszta képzelgésekre irányítottad. Azt is mondják még, hogy kemény földesúr vagy, s amikor többnyire a legaprólékosabb részletekbe is tűzzel-vassal beavatkozol, megfelejtkezel a gazdálkodás lényegéről, s lóhátról vettetsz, hogy szaporábban jusson a föld méhébe a búza. Sőt, azt is mondják, hogy balgaság volt – bár nem olyan korán, de mégis előbb, minthogy a civilizáltabb világot bejártad volna és elegendő tapasztalást gyűjtöttél volna – megházasodnod. De hallani azt is, hogy nem jól cselekedtél, amikor számos és becses kézirataidat – ha nem is teljes egészében, de legalább úgy, mint körülményeink engedik – sajtó alá nem bocsátottad, nem jól cselekedtél, hogy életed elfecsérelve éveid jórészt falun töltötted, hogy hivatalt nem vállaltál, és így tovább reggeltől estig! De mert sokan így vélekednek felőled és ezeket mondják, azért vajon tényleg úgy vannak-e a dolgok? Én kételkedem, s inkább azt akarom hinni, hogy összeköttetéseid és körülményeid alapján, természeted és tulajdonságaid szerint senki több jót gyermekinek, több hasznot hazájának, több jeles és dicső tettet az öröklétnek nem tehetett. Sőt, a legtöbben, a te helyzetedhez hasonló körülmények között, gazdaságát rendetlenebbül működtette, még kevesebb tapasztalattal házasodott, észbeli tehetségeit még kevesebb sikerrel használta ki stb. S miért ne gondolkozhatnék engedékenyebben felőled? Mutattad-e számadásaidat, s átvett terheid súlyát nekem? Gyóntál-e szíved ösztöneiről? Közölted-e velem kézirataidat? Soha! Csak azért gondolnálak hát rossz gazdának, mert néha versekkel is édesíted üres pillanataidat? Azért tartanak rendetlen adósnak, mert a közösségi életben nem mindig tartasz rendet, s az óráról megfeledkezel, ha ebédre vagy hivatalos, s nem várnának, ha többször jönnél ebéd után, mint ebéd előtt? Azért gondolnak kemény földesúrnak, mert jobbágyaid mindig panaszban állnak ellent neked, s Te, mint rebesgetik, közöttük nem a legnagyobb bátorságban szoktál tartózkodni? Azért vélnek költői kereskedőnek, mert más módon gazdálkodsz egyben-másban, mint szomszédjaid? Azért tartanak egoistának, mert javítani törekedtél gyermekeid sorsát? Azért mondanak csekély tapasztalattal rendelkezőnek, mert sokat voltál otthon, s inkább kívántad belülről tekinteni hazádat, mint kívülről? Barátom nem! Ámbár fiad lehetnék, ha valóban igen korán kötött volna Hymen legmélyebben tisztelt Hitvesedhez, nem tudnám veled kapcsolatban elfelejteni a Szentírás azon egyszerű példáját, miszerint „Magad szemében gerendát nem, de máséban szálkát is látsz.”

S ezeket az előadott dolgokat, tudom, helyben hagyod, mert B. G. Úrral „sok éven keresztül” – 32-dik lap – folytatott levelezésedben, önismereted gyarapodása során az is bizonyára előfordult, hogy „ne kárhoztass mást, nehogy magad kárhoztassál.”

Ezek szerint miképpen mondhatod Te – mint aki ebben a szent tudományban megvénült – a 117-dik lapodon azt, hogy „a sokoldalú író – – – – – végiggondolja azt, hogy azért, mert valamelyik nőtelen ember, aki sok atyjáról rámaradt jövedelemmel kérkedhet, könnyen tehet áldozatokat, amíg más családos ember a legjobb akarattal sem.” (169-ik lap) „Kevés gyengéd érzést és figyelmes bánásmódot mutat a hatalmasabb és tehetősebb részéről az, mikor egyszerűen elegendő kárpótlás nélkül áldozatokat javasol, mert ami neki könnyű, az másnak igen nehéz, sőt, megvalósíthatatlan is lehet. Ha pedig mindezt nőtlen ember teszi, az még kisebb tapintatról tanúskodik.” (119-ik lap) „Ha nem látja a Szerző a különbséget (Gallia és Honunk közt), bizony kár volt utaznia.” Ezt én valóban nem érthetem! Mivel azonban éppen arról szóltam most, hogy „nem kell más ember tetteiről könnyelműen és hibásan ítélni”. Neked sem akarom szemedre hányni, hogy mért közölted ezeket a mindentudó feljegyzéseidet a sajtón keresztül az egész világgal, holott szavamat adhatom, hogy jószágaim értékének, s azok tiszta jövedelme mennyiségének, Atyám után maradt és könnyelmű esztendőimben magam által teremtett adósságaim kamatjainak, illetve egyéb terheimnek közlésével Téged soha nem untattalak, utazásaim során írt naplófeljegyzéseimmel, vagy külföldről folytatott levelezésemmel becses óráidat soha nem loptam, nem háborgattam. Miként nem emlékszem arra sem, hogy körülményeim valódi állapotát, vagy nőtlenségem okát Előtted felfedtem volna, s arra kértelek volna, hogy szívembe tekints.

Ne vedd rossz néven, de csodálom, hogy miért hoztad szóba szép frigyetek bizonyítására B. G. Úrnak éppen azt a levelét, amelyben a legkisebb nemzetfejlesztési szellemiség sincs, s amelyben hangját sem lelem annak a férfiúi komoly méltóságnak, amely a lelki fejlődésre törekvők keblét túlcsordulásig szokta buzogtatni. Miért nem idézted inkább későbbi leveleiteket példának okáért elő? De nagy kár! S én azt szeretném hinni, hogy Ti, fellengzősségetekben – amikor a Szépért, a Nagyért, a Jóért lángoló soraitok hamuvá égették leveleiteket, s így azok elvesztek – mind jobban felemelkedtetek ahhoz a dicső álláshoz, amely minden erények a kútfeje: a honszeretet. S mivel azokról az eszközökről, amelyek önismeretre és minden körülményeink kiismerésére vezetnek, egy szót sem szólok munkámban – amint azt te említed –, ne hidd azt, hogy egyáltalán nem is foglalatoskodtam velük.

Tudnék én is felhozni szent barátság szülte legnemesebb szívömlengéseket, de annyi salakkal van vegyítve nyomorult állati természetünk! Oh nem akarlak, Barátom, javulásunk sötét műhelyébe vezetni, amelyben a legerősebb emberi akarattal is oly nehezen készül arany, hogy azzal éppen nem dicsekedhetünk, hanem inkább mindjárt azokat a következményeket szeretném érinteni, amelyek a rokonlelkűség tiszta forrásából fakadtak.

Legyen elég megesküdnöm arra, hogy sok botlásom, sok véres bukásom után – amelynek jeleit bizonyára a másvilágra is elviszi majd lelkem – végre egy szebb ösztön nyitotta fel indulatokba merült szemeimet. S a drágán – szívem vérén – vásárolt tapasztalás teljesen meggyőzött arról, hogy a Honszeretet – a lelkünkben oly mélyen gyökerező, anyaföldünkhöz kapcsoló édes aggodalom – a Nemzet lehető legmagasabb felemelkedésének angyala, valódi erejének isteni védője, s a legszebb és leginkább halhatatlan erények kútfeje.

Nézzük a régi köztársaságokat, vagy tekintsük az újabb korokban azokat a népeket, amelyeknek a kormányra befolyásuk, s hazájuk sorsának alakításában úgyszólván jussuk van. Milyen dicső emberekkel találkozhatunk ott, akik, ha halandóságunkat elfelednénk, az istenektől távol eső, alacsony agyag létünkkel összebékítenek, s velünk, erényeik által földi, pályánkat megszerettetik! Tekintsük azonban a sötétségnek azokat az otthonait, ahol csak egy ember, vagy csak kevesen aggódnak, vagy sokszor egyáltalán nem is aggódnak a közjóért, s a többségnek szinte nem szabad – hivatali bilincs nélkül – a közönség sorából előre lépni, a közjót szolgálni, és földijeiért fáradni. S itt, ahol – mint veszedelmes, álságos élet – a hazaszeretet már a bölcsőben elfojtásra kerül, s a későbbiekben is sokszor gúny tárgyává minősíttetik le ez az anyaföldhöz oly édes varázzsal vonzó szent érzés. Az ilyen hazában, a lealacsonyított emberiség salakjai között – – – az erény – – a minden földi selejttől megtisztult erény oly ritka, mint a magas hegyek bércein – amelyeket a nap hideg sugara világít csak meg –, ritka az egekbe egyenesen felnőtt cserfa! Ilyen hazában a legszebb és a leginkább jutalmazott erény a keveset gondolkodni, rosszat nem tenni, s vakon engedelmeskedni elve; mikor pedig a hatalmas Isten az embert, mint halhatatlan lélek birtokosát, gondolkodásra, jó és hasznos tettek végbevitelére teremtette, s arra, hogy csak az ország vezetése által szabott törvények tisztán szembetűnő erejének engedelmeskedjen. – Volna csak fa, volna csak kő az a lény, amelyben a dicső és undok között holtáig verseng a viadal! Nem gondolkodna akkor, nem tenne rosszat, s ott állna béketűréssel évszázadokon keresztül, ahová ültették és rakták! De ég benne a jó és rossz között ingadozó élet, s inkább undokságait fejleszti ki, míg a jónak és dicsőnek legkisebb jelét is elemészti az idő, csakhogy a rossznak és az undoknak a kifejlesztése végül éppen kidolgozóját temeti a féktelenség romjai alá.

A Honszeretet hiányát tökéletesen semmi sem töltheti be. Ebben a létben – ahol számos szükségletünk kielégítése végett szüntelenül fáradoznunk kell, s ahol éppen a sikerrel koronázott fáradozásaink mentnek meg bennünket leginkább a halálos unalom kínjaitól – csak a lelkünkben fejlődő munkavágy teheti kedvessé sorsunkat. Miként a dologtalanság, a munka előtti pihenés és a restség mindinkább félrevezetnek attól a boldog állástól, ahol megelégedésünk és szerencsének érhető el. Mindez pedig nem annyira testi vágyaink kielégítésében, mint inkább abban az öntudatban rejtőzik, hogy keblünkben több a felfelé vonzó vágy a lefelé húzó, visszatartó indulatnál; s hogy inkább élünk nekünk rendelt lételemünkben, amikor lelkünk elrugaszkodik a talajtól, mint amikor térden csúszunk, s hason mászunk a föld állati gyönyörei után.

Munkálkodnunk és fáradoznunk kell, ha elviselhetetlen unalomra, s talán az élet gyűlöletére kárhoztatni nem akarjuk saját magunkat. S ekkor belső megilletődéssel fogjuk látni, hogy éppen a legsürgetőbb életszükségleteink kielégítésére ösztönző természetünkből – amely egészen az állatok sorába helyez bennünket – fakadnak (amennyiben lelkünk röptét nem gátoljuk) az emberiség legszebb, legdicsőbb tettei. Az evés-ivás kínzó szüksége, amely talán egymás ellen uszította a vízözön előtt élt elődeinket, a földművelés csodálatos áldásait hozta el közénk. Lakás és ruha-szükségletünk legszebb találmányokra nyújtott alkalmat. Nemünk fenntartására irányuló égető vágyakozásunk a szerelem mennyei érzelmeit – annyi halhatatlan tett valódi kútfejét – öntötte szívünkbe, s a szerencsés otthon, boldogító szelídebb melegével e legkínzóbb láng szülötte! S amíg emberlét sorsunk, mindaddig számtalan szükségletünk kielégítésére sarkalló természetünk a kegyelmes Egek legszebb ajándéka. Ez az ösztön varázsolja a természet szülte állati ösztönökkel rendelkező embert lassanként a haza kiművelt polgárává. Úgy látszik, hogy az Isteneknek, akik a Mindenséget szoros összhangban tartják, úgy tetszett, hogy éppen, miként az imént említettem, állati szükségleteink pótlására irányuló szüntelen törekvéseinkből eredjenek a legszebb, s minden állati szagtól mentes költői emelkedettségeink, művészeti és mesterségbeli találmányaink.

A henyélés minden hiba, vétek és bűn eredete, s ha nem is az közvetlenül, mindenesetre azok fészke, amelyben a rossz indulatok magva felmelegszik és életre virul. Mennél több az olyan ember, aki fáradozik, aki munkás és törekvő, annál több az erény is. De miben fáradjon, miért munkálkodjon, törekedjen a közösség minden tagja az ifjútól a vénig, a gazdagtól a szegényig olyan állhatatos buzgósággal, olyan elszánt önfeláldozással, hogy keblében soha ürességet ne leljen, s mindennapi foglalatossága egészen fiatal tavasz életétől az öregség teléig tökéletesen betöltse lelkét? Nézzük az emberiség általános foglalatosságait, nézzük közelről azokat a népeket, amelyek egyedül maguk és a mindennapi élet nyomora körül és között kérődznek, pirulást gerjesztő szűk forgásban, ahol a közjó, hazaszeretet semmi egyéb, mint szép hang és fényes kitétel. Meg leszünk győződve arról, hogy a nagyobbik rész csak annak a hatáskörnek a hű és buzgó folytatásában lelhet minduntalan szívének és lelkének táplálékot, amelynek végső iránya az anyaföld.

Minden rendszabálynál van kivétel, így lehetnek a legelnyomottabb és leginkább sínylődő népek közt is emberi alakba öntött dicsőségesebb és hatalmasabb lények, akik szelíden fénylő csillagzatként a felhőkbe burkolózott sötét ég hasadékain előtűnnek néha az igazságkeresők felvilágosítására. De csak az a föld marad a szépnek és a dicsőnek valódi otthona, ahol az ott élők lehető legnagyobb száma hazája felemelkedésében és gazdagságában remél és kíván önmagára és övéire áldást meríteni, s így inkább felejtkezik el önmagáról, mint őt szülő hazájáról.

S minél többet és minél mélyebbre tekintettem az elmúlt idők krónikáiba – amely leghűségesebb tükre a Jövendőnek –, s minél tisztább világosságban kezdtem látni a jelenkor eseményeit, annál erősebb hitté vált keblemben, hogy a munkálkodásnak a legnagyobb mozgatórugója a hazaszeretet, a munkálkodásnak pedig legbiztosabb követője a gazdagság, az erő és az erény. Ezért aztán a közgyarapodás, a nemzet valódi súlya, s a lakosok tiszta erkölcse leginkább a hazaszeretetből fakad.

Kerestem én is a szerencsét, mint minden halandó aki – többnyire sejtés nélkül is –, szinte egyetlen lépést sem tesz más okból, mint szerencsevágytól vezérelve. De amidőn azt a számtalan utat, amelyek ennek az isteni magzatnak a templomához látszanak vezetni (részint magam taposva, részint azt szemlélve, hogy mások miként kíséreltek meg azon járni) magam is megpróbáltam bejárni, számos sikeretlen tapasztalat után arra a következtetésre jutottam, hogy a szerencse – csakúgy, mint talán szinte minden a Világegyetemben – nem függ egyes személyek, sőt egész nemzetek képzeletétől, bevett ízléseitől és szokásaitól, hanem bizonyos matézisi törvények alá van vetve, amelyeket bizonyos rendszerbe foglalni igen érdekfeszítő és könnyen eszközölhető is lenne. Az elborult elméjű – mert királynak, vagy, mert isten fiának véli magát – nem szerencsés. S így, lefelé haladva mindazok, akiknek boldogságok csupa képzeleten, kicsapongáson és álmaikon alapul, szintén nem szerencsések. Mert a képzelet oly sebesen, s biztosan pukkan széjjel, mint a szappanbuborék, a kicsapongás úgy oszlik el, mint a szürkületi köd, s az álomból történő felébredés egyszer úgyis biztosan bekövetkezik. Vizsgálataim folyamata bizonyossá tett arról, hogy a szerencse megszerzése, elsajátítása felülmúlja gyarló emberi hatalmunkat, mert az csak a kegyes Istenek ajándéka lehet, s tőlünk, halandóktól semmi egyéb nem függ, minthogy létünket tűrhetővé tegyük.

Ezért felhagytam vágyaim elérhetetlen céljával, s a belső csendet, a megelégedés szűzi ivadékát iparkodtam összekapcsolni életemmel. De csakhamar kibomlott előttem, hogy hiába keresem mindezt sokszor önmagukkal is ellenkező indulataim útján, merthogy a megelégedés lehető legtökéletesebb elnyerésének valószínűsége is bizonyos megdönthetetlen sarkalatokon nyugszik.

A MEGELÉGEDÉS ALAPJAI

Nincs a természetben két egymáshoz tökéletesen hasonló falevél, s így bizonyosan két ember sem lehet teljesen egyenlő. Mégis felébred azért a növény szendergő ékessége téli álmából, zöldell a tavaszi lágy szellőkben, örvendezik a harmatnak, s mohón szívja be a nyári eső cseppjeit, összezsugorodik az ősz hidegétől, s végül szárazon hull a földre. Bár olyannyira különböző alakban, a természet mégis csak egyetlen törvényét követi. S ehhez hasonlóan mi, emberek is, bolygónk benépesülése óta a fehértől a szerecsenig, s ettől az albínóig, annyi milliárdan mind különbözők vagyunk, s bár különbözünk, mégis egyetlen törvény hatalma alatt állunk. Mindegyikünk egyféle módon születik, a kín mindegyikünknek fáj, a szív – egyikünkben csakúgy, mint másikunkban –, néha tágul, és örömet érez, néha szorong és szenved, a fej csakúgy az egyikben, miként a másikban a lélek valódi székhelye, s a halál mindegyikünk vágyainak, reményeinek, munkásságának határt szab. A természetnek ezeket a szent törvényeit – bár csekély időre és egykor vérengző következményekkel el lehetett ugyan nyomni – egészen azonban lehetetlen eltörölni. Így a Megelégedés Alapjait a királyfitól a legalacsonyabb születésű nyomorultig a lehető legnagyobb lelki függetlenségre állítom. S ha van férfihoz illő és méltó foglalatosság, az minden bizonnyal nem mindennapi kisded örömeink vadászata, s nem azoknak a felszínességeknek a hajhászása, amelyek köntöseinkre paszomántot, hozzánk írott leveleinkre hosszabb címet tűznek, hanem lelkünk függetlenítésére irányuló törekvésünk.

Senki sincs remény, vágy és cél nélkül, mindenki űz valami mesterséget, vagy fáradozik valamiért. Az egyik a szerencse minden kísérőjével könnyen halad az életben és szinte minden léptét siker koronázza, a másik a roppant hatalmas égboltozat alatt teljesen egyedül áll, s már bölcsőjétől kezdve nehéz bilincsek között izzad és vergődik. De ez a hatalmas Istenek végzete, akik azt rendelték, hogy bolygónk 365 nap alatt forduljon meg a nap körül, amelynek jótevő sugarai minket boldogítnak, míg a Szaturnusz vastag homály között és örök télben 10.759 nap alatt végzi nap körüli pályáját, ugyanígy közülünk is egyikünket magasabb, másikunkat alacsonyabb helyre állította a sors. Ám az Istenek szinte mindenkinek érző keblet, befolyást és módot adtak arra, hogy örüljön életének, s vidám öntudattal élhesse napjait. A király hatalmasabb, vagyonosabb, a tudós nagyobb tanultságú, ám jóllehet szolgája talán szebb színekben látja a világot. A pénzes ember talán minden lehetőséggel rendelkezik ahhoz, hogy kielégítse legkisebb vágyait is, de béreseinek keble talán tágabb az öröm érzésének befogadásra. Az egyiknek lehet, hogy telik arra is – ha úgy tetszik neki –, hogy Champagne-ban fürödjön, a másiknak a sör, sőt a víz is jobb ízű, mint amannak a pezsgő, a bor, vagy valami más. S ha mérlegbe tehetnénk az egymás legbelső énjében rejlő megelégedési súlyt – amely soha nem tűnik elő egészen –, talán a halandók azon részében lelnénk minden máshoz képest határtalanul több megelégedettséget, amelyről Lord Byron így szól:

– – – – – – – – a peasant of the Alps –
Thy humble virtues, hospitable home,
And spirit patient, pious, proud and free;
Thy self-respect, grafted on innocent thoughts;
Thy days of health, and nights of sleep; the toils,
By danger dignified, yet guiltless; hopes
Of cheerful old age and quiet grave.
With cross and garland over its green turf,
And thy grandchildren’s love for epitaph:
This do I see –

S eme boldogabb réteg – amely csak néhány szerencsésebb hazában él – fejtette ki, anélkül, hogy sejtené, s hozta a valóságos élet körébe azt a lehető legnagyobb lelki függetlenséget, amelyet én az elméletben négy fősarkalatra állítok.

Ezek pedig a következők:

A tiszta lelkiismeret, az élettudomány, az egészség és a vagyoni rend.

A tiszta Lelkiismeret olyan mennyei érzés, amely a boldog napokban kimondhatatlan bájt vonz minden köré, viszontagságokban pedig – ha sötétre borul az idő, s létünk minden kellemességé és híveknek vélt jóakaróink sora az utolsó szálig elpártol mellőlünk – oly édes meleget önt lelkünkbe, amely az élet minden viszontagsága ellen férfiúi önérzettel és elszánással vértez fel bennünket. Nélküle a királyi trón rideg pusztaság, vele még a kínpad és a vesztőhely sem ijesztő, s az elsőtől az utolsóig, mindenkinek eme világ roppant felszínén saját lelki tulajdona lehet, aki becsületesen teljesíti kötelességeit.

A kötelességek azonban – annyi különféle hitvallásunk, világi hivatásunk és egyéb körülményeink között – természetesen igen különbözőek lehetnek, s az ember kötelességeiről tökéletes igazságra jutott képzelet, vagy inkább meggyőződés alkotja a keresztény vallás legmélyebb talpkövét.

Az Isten igen nagy! Számtalan út vezet el hozzá, s csak egyedül Ő láthatja át belsőnk tiszta, vagy tisztátalan létét. Mi, olyannyira gyarlók, oly nagyon homályosan látók és homályban botorkálók, egymás iránti türelmességnél józanabb cselekedetet nem gyakorolhatunk, mert csak később válik az el, hogy kinek volt több igaza. S ha van kárhozatra méltó bűn, ítéletem szerint az nem lehet nagyobb a türelmetlenségnél, s ha felhevült vakhitünk és visszás indulatunk, még keresztények között is fellobbanthatja az Ármánynak ezt a vad tüzét, akkor az, valóban megbocsáthatatlan. Intézze lelke dolgait a Mindenhatóval ki-ki úgy, miként legbelsőbb meggyőződése súgja, mert annál, hogy önmagunkkal tisztában legyünk, emberileg tisztább világ alig van, alig lehet. S tekintse ezért inkább mindenki azt a közösséget, amelybe helyezte őt a Végzet, mert ott van mindenki munkálkodásának és kötelességeinek azon köre, amely nem csupán a szelíd áhítattal elfohászkodott imádságban, hanem inkább a hasznos cselekvés és a nemes tettek véghezvitelében áll. S ím, eme pályatéren – odahagyva a Metafizika parttalan és örvényes tengerét – forgolódjon ki-ki kölcsönös szeretettel, s legyen jó polgár, jó rokon és jó felebarát. Végül pedig tökéletességünk felkutatásában és kinyomozásában mindig ezekre a már Szókratész által felállított igen egyszerű törvényekre térünk vissza, s csak azok szent teljesítéséből árad a közösségre mennyei áldás és fakad az egyénekre a tiszta lelkiismeret jutalma.

Felebarátainkat szolgálni, a természet ajándékait bölcsen használni annyi tesz, mint Istent tisztelni, és szavát elfogadni. Az, aki ezeket hűen teljesíti, becsületesen járja földi pályáját. Csak az a kérdés, hogy a különböző pozíciók magasabb- vagy alacsonyabb volta szerint kinek-kinek milyen típusú szolgálatot kell tennie, s melyik élet-javaknak szabad örvendenie? Eme tárgy, ítéletem szerint még mindig parlagon hever, s tisztázása a jövendőre hárul. Azonban ha egy dicső fejedelem – akinek csak az a két hibája volt, hogy vetni akart szántás nélkül, és az egyszerűség kedvéért el akarta tiporni a Nemzetiséget – egyértelműen kimondta, hogy a király az ország legelső szolgája, azonképpen én sem akarom százszor, s ha nem hallják, ezerszer ismételni, azt, hogy az ország tehetősebb birtokosai tartoznak a közösségnek a legnagyobb szolgálattal. S ezért egy birtok nélküli embernek a semmirevalósága megbocsáthatóbb, mint a tehetősebbek középszerűsége, hiszen az egyes közkatonának bátor, vagy félénk viselkedése is csak ritkán nyer, vagy veszít el egy egész csatát, amikor a tábornok és a hadak parancsnokainak tulajdonságaitól függ rendszerint az ütközet napjának sikere.

Minél magasabb a születés, s minél több a vagyon, annál nagyobb a felelősség és a kötelesség. S mindazok a számtalan élet-javak, amely, úgyszólván csak a magasabb születéshez és a nagyobb vagyonhoz vannak csatolva, csak úgy nem válnak keserűvé, s néha szinte méreggé, ha nemes és közhasznú tettek által lesznek megérdemeltté. S csak a kellemesebb élethez szorosan tartozó kötelességek teljesítése állítja a boldogabban születetteket a köztisztelet – s talán az önbecsülés – azon magas polcára, amelyen a mostani időkben a gyáva, az érdemtelen és a csupán örömökben úszó egyedül csak ingadozva és bajjal tarthatja fenn magát.

S hogy se kevesebb, se több terhet ne vegyünk vállainkra, mint mennyit a közösség és hazánk hasznára viselnünk kell, tekintsük szigorúan azokat a javakat és áldásokat, amelyek közé a sors helyezett bennünket. S ekkor nem fogunk hibázni, mert azok kisebb, vagy nagyobb mértéke irányozza elő kötelességeink könnyebb, vagy fontosabb voltát, amelyeknek különböző helyzetünkhöz igazított, mindenkor pontos teljesítése szüli bennünk – akár magas, akár alacsony helyen állunk – a tiszta lelkiismeret érzését, ami a legnagyobb vigasztaló ebben az életben, s a leghatásosabb lélekerősítő a halál pillanatában.

Az Élettudomány, a tiszta lelkiismeret fenntartására irányuló aggodalommal szorosan összekapcsolódva, az a lelki és testi képesség, amely minden lehetséges helyzetünkben olyan tettekre tesz képessé bennünket, amelyek pillanatnyi körülményeinkhez a leginkább illőek, és nem adnak okot utólag soha megbánásra, vagy talán éppen megsiratásra. Így az Élettudomány egész létünk lehető legtökéletesebb kifejlődésében fekszik. Nem egyoldalú nevelés következménye az, mert kizárólagos módon sem a lelki tudós, sem a testi ügyes nem mestere az élettudománynak. Sem pusztán az elméletben, sem pusztán a gyakorlatban nem áll lényege, hanem mindenekfelett önmagunk és mások ügyesen használt tapasztalásainak szerkezetéből ered.

Azonban kinek lehetne olyannyira tág lelke, mint egy Istennek, aki képes minden tudomány lényegét egyesíteni önmagában? Senkinek! Ennélfogva, miként a sorstól nyert javaink mennyisége határozza meg kötelességeink könnyebb, vagy súlyosabb voltát, úgy szabja ki mindenkinek személyes helyzete saját élettudományát. A magas és gazdag születésűt kedvezőbb helyzete szélesebb körű értelmességre ítéli, míg a tehetetlent alacsony sorsa szinte minden tudomány megszerzésének kötelezettsége alól felszabadítja. S bár hosszabb idő tapasztalata bizonyítja azt, hogy a közepes születési raggal bírók között szinte minden tudomány mélyebben fejlődik ki, mint a magasabb és gazdagabb sorsúak köreiben, az mindazonáltal nem ezen utóbb említett rétegek csekélyebb élettudományát mutatja, hanem azt, hogy az egy területen dolgozók jobban fejthetik ki az előttük fekvő tárgyakat, mint azok, akiknek élettudományuk nem annyira önmaguk munkásságában, mint inkább mások dolgoztatásban és munkára serkentésében áll.

A legnagyobb élettudománnyal bíró fejdelem maga szinte semmit sem eszközöl, de mindent eszközöltet. Ő idézi azt elő, hogy hadserege győzelemmel szálljon szembe az ellenséggel, utak, csatornák létrehozását, várak, hidak építését ő rendeli el, ő az, aki a haza csendjét és rendjét fenntartatja. S amidőn, mint életet árasztó erő fényesen világít, uralkodása alatt minden mozog és pezseg, az idő által elhozott jövendő pedig munkásságának okozatait saját tetteiként említi majd, amelyek szorosan véve lényegében azok is lesznek. Így építette meg Minerva templomát Periklész, így vont hidat Dunánkon keresztül Trajánusz, így készített utat Simplonon át Napóleon. S minden hozzájárulásuk nem volt egyéb, mint egy élettudományukból eredő indítóok adása, mivelhogy valójában a szobrászok, művészek stb. élettudománya építette fel az Istenasszony házát, a hidat és az utat, saját tervrajzaik, méréseik, munkájuk és verítékük által.