A SOROZATBAN MEGJELENT:

Legendás latték

Előkészületben a szerző további művei

First published in 2023 by Tor an imprint of Pan Macmillan

Copyright © Travis Baldree 2023

Borítófestmény: Carson Lowmiller

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2024

Hungarian translation © Fumax Kft., 2024

Fordította: Dobószéli Eszter

Szerkesztő: Holló-Vaskó Péter

korrektúra: Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok, minden rendeléshez választható ajándék: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 414 0

Mert a jó dolgok
a legrosszabbkor történnek.

PROLÓGUS

– Tizennyolc! – kiáltotta Viv, és szablyáját lapos ívben megsuhintva leütötte az élőholt gerincéről a koponyáját. Felnevetett, vállával még azelőtt beleöklelt a testbe, hogy az a földre csuklott volna, nyomában csak úgy záporoztak a csontok. Két lépés, és már felfelé vágott a pengével, oldalba kapott egy másik élőholtat. A csontszilánkok úgy hullottak, mint fűrész nyomán a forgács.

– Tizenkilenc! – Agyarait kivillantva vadul vigyorgott, izmai tökéletes ritmusban húzódtak össze és ernyedtek el, a vére csak úgy dübörgött az ereiben. Maga volt a fiatalság és az erő és a hatalom, és igyekezett mindezt a végletekig kihasználni.

Sápatag Varine ösztövér csontvázserege öles tölgyfák között tolongott – igen fürgén ahhoz képest, hogy a testük teljesen kiszáradt. Haláltalan csendben harcoltak, rövidkardokkal és lándzsákkal böködtek Viv felé, és ő mind elől kitért, akár az árapály, rendíthetetlenül lökte félre őket.

Viv vezette a rohamot, messze Rackam Rétisasai előtt. Öreg csatalovak mindahányan. Vének és lassúk.

Megpróbálták a zöldfülűket hátul tartani, de ő másra született.

Egy nekromanta várt rá valahol elöl, és Viv elsőként akarta elérni. A lemaradók leengedett pengével, az ellenség tetemével a lábánál találnak majd rá, ha végre utolérik.

Az elhullott testek száma minden csapással egyre nőtt, ahogy szablyájával megtisztította maga körül a teret. Lerántotta a pörölyét az övéről, és két kézzel látott munkához: egyszerre vágta karddal és zúzta kalapáccsal a csontos ellent. A pajzsaik széthasadtak. A páncélingeik papírként szakadtak. A koponyájuk úgy horpadt be, mint a viasztök.

Éles kiáltások harsantak a háta mögött, ahogy Rackam kompániája elbánt a Viv által hátrahagyott maradékkal, meg az élőholtakkal, akik oldalról próbálták bekeríteni őket. Valaki azt ordította, lassítson. Gúnyos horkantással válaszolt.

A lába hirtelen jeges tűzzel lángolt fel, amely fél pillanat alatt forróvá változott. Megtántorodott, megfordult a másik lábán, még éppen időben, hogy lássa, ahogy egy rozsdás lándzsa visszahúzódik a combján ejtett hosszú sebből. A fegyver újra meglendült, és Viv hitetlenkedve figyelte, ahogy a nadrágján át egy tökéletesen párhuzamos vágással eltűnt a lába húsában. Aztán ömleni kezdett a vér. Méghozzá jó bőven.

Felordított, pörölyével félrelökte a lándzsát, majd a szablyáját felfelé lendítve kettévágta az élőholtat. Annak szarvas sisakja nevetségesen pörögve repült a levegőbe. Viv fel is nevetett volna, ha a kardsuhintást követő testsúlyáthelyezéstől nem kínozta volna gyötrő fájdalom. Sérült lába úgy csuklott össze, mint a kukoricaszár.

Hirtelen terült el a mohában és a mocsokban, mindent összekent vérrel.

Újabb, halálból visszatért csontváz hajolt föléje, üres szemgödrében kék láng világlott. A homlokán fényesen égett Varine jele, az agancsszerű ágakkal keretezett gyémánt. A feje fölé emelte nagy pajzsát, és készült, hogy az élével végzetes csapást mérjen Vivre. A csendet csak az inai nyikorgása és Viv hörgő levegővételei törték meg.

Sikerült ugyan a pörölyével elkapnia és félreütnie a pajzs élét, ám közben elvesztette a fogást a fegyverén. A fájdalom könnyei elhomályosították a látását. Vivnek nem sikerült lefegyvereznie a szörnyet. A hulla kérlelhetetlenül ismét magasba emelte a nagydarab ócskavasat. Ezúttal azonban rossz volt a szög, Viv nem tudta a lesújtó fegyver elé emelni a szablyáját. Döbbent hitetlenkedéssel figyelte, ahogy az acél a nyaka felé száguld.

Érdes kiáltás harsant, de nem az övé.

Rackam a vállával taszította meg a teremtményt. Az élőholt megtántorodott, a törp pedig tollas buzogánya egyetlen suhintásával leterítette.

A törp lepillantott Vivre, és az arcára kiülő csalódott grimasztól Viv még rosszabbul lett.

– Poklok átkozta bolond! Szorítsd rá a kezed arra a sebre. Maradj veszteg, és ha lehet, próbálj meg nem felfordulni.

Azzal el is tűnt, Viv pedig a sokktól levegő után kapkodva figyelte, ahogy Rackam Rétisasai elrohannak mellette, pengékkel, íjakkal és misztikus tűzzel semmisítve meg az előttük sorakozó ellent.

Elnyelte őket a köd, amíg ő hitetlenkedőn pislogva egyedül maradt, ahogy az élete a lábán át lüktetett ki a testéből.

– Még mindig köztünk vagy, he?

Viv kótyagos fejjel tért magához. Úgy érezte, menten elhányja magát. Vagy lehet, hogy már el is hányta.

Az első dolog, amit meglátott, Rackam szeme volt: szigorúan csillogott sáros, őszülő, fekete szakálla fonatai felett. Viv megrázta a fejét, és körülnézett. A látótere szélén mintha olaj úszott volna. Valahogy sikerült háttal az egyik tölgynek támaszkodnia. Még ahhoz is volt elég lélekjelenléte, hogy tépjen egy csíkot az ingéből, és egy marék moha kíséretében a sérülése köré tekerje. Az anyag teljesen átázott, alatta a föld vér és sár keverékévé lett.

A látványtól megint émelyegni kezdett, de Rackam egy meglepően gyengéd pofonnal magához térítette.

A törp felsóhajtott, és megcsóválta a fejét.

A csata véget ért. Ha a jelenléte nem lett volna elég bizonyíték, a háta mögött sorakozó harcosok ráérős mozgása az volt.

– Már akkor sejtettem, amikor jelentkeztél. Reméltem, hogy tévedek, de persze nem, tudtam, hogy ez lesz a vége. A fiatalabb mindig hülyébb, a bölcsesség vérbe és időbe kerül. – Elfordította a tekintetét, mintha egy másik, lehetséges jövőt kémlelne, majd újra ránézett. – Minden újoncnak egyenlő esélyeket adok. Ránézek a kezükre, a karjukra. Nincsenek sebhelyeik? Akkor ötven-ötven az esély rá, hogy az első, amelyet szereznek, meg is öli őket.

Egyik kesztyűs kezével megpaskolta az ork hatalmas alkarját. Csupa izom volt ugyan, de a bőr sértetlen. Viv elpillantott a saját karja mellett, egyenesen az összeroncsolt lábára bámult.

Rackam felállt, de Vivnek még így sem kellett magasra emelni a fejét, ha a szemébe akart nézni.

– No akkor, ez fog megölni téged?

Viv visszanyelte a hányingert, és összehúzta a szemét, teljesen hülyének érezte magát. Amitől persze neheztelni kezdett. A neheztelés pedig csak egy lépésre volt a dühtől.

– Nem – szűrte a fogai között.

Rackam felkuncogott.

– Nem, én sem gondolnám. De egyelőre végeztél.

Viv pislogott egyet.

– Elkaptuk a nekromantanőt?

– Nem. Nem is járt itt, már amennyire meg tudjuk állapítani. Csak felkavarta kicsit az állóvizet a kedvünkért. Észak felé megyünk tovább. Megtaláljuk.

Viv bal lábával a fatörzsnek támaszkodva nehézkesen talpra kecmergett. A másik lábát messze túl nagynak érezte, minden szívdobbanása sötét dobpergésként vágott végig rajta.

– Mikor indulunk?

– Indulunk? Megmondtam, te egyelőre végeztél. Azt hallottam, van egy tengerparti kisváros alig néhány mérföldre innen. Odaküldelek. Szépen összeszeded magad, mi pedig visszafelé is erre jövünk majd. Ha rendbe jöttél, és még mindig itt vagy, újra felveszünk magunk közé. Néhány hét az egész. Ha nem találunk itt…? – megvonta a vállát. – Nincs abban semmi szégyen, ha ennyiben hagyod.

– De…

– Ennyi volt, kölyök. Ma túléltél egy ostoba hibát. Ha máris újra próbálkoznál, nos… – A tekintete kemény volt. – Akarod, hogy esélylatolgatásba kezdjek?

Viv nem volt hülye ork, úgyhogy befogta a száját.

1

Viv az apró szoba padlóján feküdt. Azaz majdnem a padlón. A helyet nem éppen orkok számára építették, úgyhogy az ágy legalább kétlábnyival rövidebb volt a kelleténél. Valaki lecibálta a szalmazsák matracot a földre, és bár Viv lába még így is lelógott a végén, legalább a sérültet fel tudta polcolni a táskájával.

Mint a nyolc pokol, úgy fájt.

A málhás öszvér vontatta hordágyon zötykölődve belázasodott, és köhögött a felvert portól. Por márpedig rengeteg volt.

Viv legalább két napig nyomta az ágyat, a visszatérő álmok és lüktető fájdalom kuszaságában hol magánál volt, hol nem. A sebész többször jött és ment. Vagy talán nem, csak újra meg újra ugyanazt hallucinálta. Félig ugyan emlékezett a férfi arcára, de összemosódott valamiféle szégyennel, amit nem tudott beazonosítani.

Most már kitisztult a feje. Ez többnyire azt is jelentette, hogy mindent kristálytisztán érzett. A javulás e tekintetben megkérdőjelezhető volt.

Mindennek a tetejébe kopogott a szeme.

Körülnézett, és egy jobbára sivár szobát látott. Durva ágykeret és egy apró asztal, rajta lámpás és mosdótál. A falakat szürke, nyers fából emelték. Kicsi, redőnyös ablak. Viv érezte a tenger, a száraz homoknád és a halak szagát. Vele szemben öreg tengerészláda álldogált. A szablyáját, egy durva mankóval együtt, ennek a ládának támasztották. A pörölye hiányzott. Más figyelemre méltó nem akadt.

Az épületben teljes volt a csend. Zaj csupán kintről szűrődött be: a fű susogása, a hullámok távoli moraja, néha egy-egy tengeri madár rikoltása.

Viv alig volt magánál egy órája, mégis úgy érezte, ha még egyet ki kell bírnia, megőrül a sivárságtól.

Legalább a sebe frissen volt kötözve, a lábát sínbe tették, így a térde nem hajlott. A nadrágja szárát levágták. A kötés ugyan kissé elszíneződött ott, ahol szivárgott a seb, de így is hatalmas előrelépés volt a mohához és a mocskos gyapjúinghez képest.

– Hát – mondta. – A rohadt életbe.

Apránként húzta fel magát: feltornázta a fenekét az ágykeretre, majd a levegőt a fogán át szűrve átlendítette sérült lábát is. A bal bakancsa jó volt ugyan, de a jobb lába annyira feldagadt, hogy esélytelennek tűnt bármit is felhúzni rá. Talpra kecmergett, és elvánszorgott a langyos vízzel teli mosdótálhoz, az ott várakozó ronggyal pedig olyan alaposan lecsutakolta magát, amennyire csak tudta. Most, hogy kevésbé érezte magát mocskosnak, megindult az ajtó felé, de minden, a padlónak ütődő lépéstől feketén lüktettek a látótere szélei. A fogát csikorgatva irányt váltott, és vonakodva megfogta a mankót.

Fájt beismernie, mennyivel jobb így.

Ha már ott volt, megszokástól vezérelve a szablyáját is az övére akasztotta.

Sajnálattal állapította meg, hogy a szoba egy szűk lépcsősor tetejére nyílt. Minden második lépését a mankóval megtámogatva lebotladozott az emeletről. A szablya nem könnyítette meg a dolgát. Minden alkalommal, amikor a combjának ütődött, újabb és egyre változatosabb jelzőket talált ki Rackam leírására. Persze nem a törp hibája volt ez az egész. Csakhogy sokkal jobb érzés volt név szerint átkozni valakit, még akkor is, ha leginkább önmagát kellett volna.

Lefelé menet szalonna halvány illatát érezte, és ez megfelelő ösztönzésnek bizonyult az út folytatásához.

A lépcsősor egy szálló, taverna – vagy bárminek is hívják őket errefelé – hosszú, kérges rönkökből emelt étkezőjébe vezetett. Az egyik falat üres szájként ásító, nagy kőkandalló támasztotta. A vascsillár ferdén lógott, beborította a gyertyaviasz. A tetőgerendára üvegbójákat meg viharlámpásokat akasztottak, mellettük hálók és névvel ellátott, kiszolgált evezők lógtak. A néhány megviselt asztal egyikénél sem ültek.

A hátsó fal mentén hosszú bárpult futott, a csapos ennek támaszkodva lustán törölgetett egy rézcsészét. Pont annyira tűnt unottnak, amennyire a hely indokolta. A magas tengertünde állát őszülő borosta borította. Az orra hosszú és vékony volt, a haja hínárszerű csomókban lógott hegyes füle mellett, a karját tetoválások borították.

– Reggelt, kisasszony – dörmögte. – Reggelit?

Viv nem emlékezett rá, hogy valaha bárki is kisasszonynak szólította volna.

A csapos futólag végigmérte, a szablyát megpillantva magasba szökött a szemöldöke, aztán visszatért a csészetörölgetéshez.

– Szalonna? – kérdezte Viv.

A tünde bólintott.

– Tojást is kérsz? Kolompért?

A gyomra agresszívan korogni kezdett.

– Igen.

– Akkor az öt garas lesz.

Viv megtapogatta az övét a pénzes szütyője után kutatva, majd a lépcső felé nézett, és elkáromkodta magát.

– Majd legközelebb rendezed. Legrosszabb esetben megmászom én azokat a lépcsőket. – A férfi gunyorosan elmosolyodott. – Nemigen tudnál lefutni, igaz-e? Jobb, ha addig lehuppansz az egyik bárszékre, amíg egyedül is képes vagy rá.

Viv hozzászokott, hogy már a puszta létezése is nyilvánvaló fenyegetést jelent, így teljesen váratlanul érte a szelíd, könnyed élcelődés. Nos, valószínűleg sokat ront az ork félelmetességén, ha fél lábon imbolyog.

Amint Viv megfogadta a javaslatát, a tünde eltűnt a hátsó helyiségben. Az ork maga mellé rángatott még egy bárszéket, és felpolcolta a lábát az egyik alacsony támaszra.

Ujjával a pulton dobolva a beltér alaposabb tanulmányozásával próbálta elterelni a saját gondolatait, de tényleg nem akadt semmi figyelemre méltó. A gondolatai minduntalan visszatértek a hátsó helyiségből áradó illatokhoz és hangokhoz.

Ahogy a csapos egy villa és szalvéta társaságában a pultra tette a serpenyőt, Viv olyan sietősen akarta maga elé húzni, hogy majdnem puszta kézzel ragadta meg a fülét. A tócsni, a ropogós, zsíros szalonna még mindig sercegett és pattogott, a lágytojás csábítón gőzölgött. Viv a gyönyörűségtől majdnem elsírta magát.

Evés közben elkapta a pult túloldalán álló tünde pillantását, és próbált lassítani a tempón, de a tócsni finom sós és tojásos volt, és nehezen állta meg, hogy azonnal a szájába lapátolja az egészet. A csámcsogása nem volt ugyan illedelmes, de szívből jött.

– No, jobban érzed magad? – kérdezte a tengertünde, és felvette a serpenyőt a bárpultról.

– Az istenekre, igen. És köszönöm. Öö, Viv vagyok.

Újra az a pajkos mosoly.

– Hallottam, amikor megérkeztél. Találkoztunk is, ami azt illeti, de nem lep meg, hogy nem emlékszel. Nagy volt a zűrzavar.

Nem mintha a zűrzavarra emlékezett volna, de a tünde vidám hanghordozása elgondolkodtatta.

– A Rétisasok kifizették a szobámat?

– Reméltem, hogy találkozhatok magával Rackammal is – mondta a csapos. – Igaz, a pofa, akit veled küldött, jószerivel úriember volt. Négy napot fizetett. Azt mondta, utána a saját kontódra maradsz. Engem Brandnek hívnak.

Kezet nyújtott, Viv pedig megrázta. Mindkettőjük szorítása erős volt.

– No akkor, vissza az ágynyugalomhoz? – kérdezte Brand.

– A poklokra is, kizárt. Beleőrülnék! Ööö… Hol is vagyok tulajdonképpen?

A huncut mosoly kiszélesedett.

– Hadd legyek én az első, aki üdvözöl a nyugati part ékköve, Borongó falai közt! Mondjuk az ékkő részt azért sokan vitatják. Ez itt az én szerény hajlékom, a Sügér.

– Elég nagy a csönd errefelé. – Majdnem azt mondta, hogy nyomasztóan nagy.

– Vannak azért hangos pillanataink, amikor a hajók befutnak. De ha nyugodalmas gyógyulásra vágysz, itt a legtöbb napon nem fog zavarni a zaj.

Viv bólintott, és a jobbik lábára helyezve a súlypontját talpra állt, majd a hóna alá húzta a mankót.

– Hát, még egyszer köszönöm. Azt hiszem, sokat fogunk találkozni.

Viv meleg étellel teli bendővel sokkal inkább önmagának érezte magát. A gondolat, hogy keresztülsántikáljon a városon, egyszerre sokkal vonzóbbnak tűnt, mint néhány perccel korábban. Egy ujjal megkocogtatta a bárpultot.

– Asszem, megnézem a helyi látványosságokat.

– Akkor tíz perc múlva találkozunk – felelte Brand.

Viv kierőszakolt magából egy nevetést.

2

Viv a lépcsőkorlátban megkapaszkodva ledöcögött a tornácról, majd visszapillantott. A zsindelyezett tető alatt viharvert cégér lógott: az elnagyolt halfaragvány fölé sötét betűkkel a Sügér feliratot vésték.

Gyengéd tengeri szellő fújta az arcába a haját, miközben szemügyre vette Borongó innen belátható részeit.

Az óceán foglalta el a láthatár háromnegyedét, amíg útját nem állta északon egy magas, sápatag hegyfok. Haloványan ki tudta bogarászni néhány apró épület és kerítés körvonalát, de ahhoz nem eléggé, hogy megállapítsa, mi célt szolgálnak. A partról homokdűnék vetettek lapos hullámokat, tarajukban homoknád kócolódott.

Borongó nagy részét öreg kőerőd vette körbe: falai felfutottak a dombon, ölelésükben a kisvárossal. A Sügért nem védte az erődítmény, de rálátást biztosított a védműre: a déli út mellett állt, egy homokos lejtő tetején.

A falakon kívül, a Sügérhez közelebb egyre szűkülő szerpentinként keskeny házak sorakoztak a tengerpart felé. Oldalukon a deszkákat szürkére fakította a napfény és a sós permet, a reggeli fényben ezüstösen ragyogtak. Egyenetlen sétányok kötötték össze őket, és öreg, macskaköves utak kanyarogtak közöttük, amelyeket helyenként maga alá temetett a homok.

Négy hosszú móló nyúlt ki a tengerre, rajtuk ládák és hajókötélzet hevert keszekusza halmokban. A halászhajók úgy kapkodtak a mólók után, mint ahogy a fürge csellék falják a kenyeret, míg a nagyobb hajók messzebb közlekedtek. Néhány apró figura mozgott a mólókon, távoli hangjuk visszhangot vert a víz felett.

Mintha az egész város félálomba merült volna. Viv kételkedett benne, hogy valaha is teljesen felébred.

Hirtelen úrrá lett rajta az elhagyatottság érzése. Rackam itt hagyta őt ezen az átkozott peremvidéken, és Viv gyomrában testet öltött a vad bizonyosság, miszerint a törpnek eszében sincs a visszaúton erre venni az irányt. Minden csak kifogás volt, és éppen kapóra jött, mert így megszabadulhatott egy bajkeverő kölyöktől.

Összeszorította a fogát, és visszagyűrte az érzést a sötétségbe.

Viv kibicegett az árnyékból, a nap teljes erővel tűzött a fejére. Ugyan még nem volt dél, de már közel járt. Egy pillanatra becsukta a szemét, és próbálta élvezni a meleget a bőrén, fürdőzni a napsugarakban.

Mélyen beszívta a tengeri levegőt, aztán lassan kieresztette.

– No – biztatta magát –, essünk túl rajta.

Nehéz volt mankóval a macskaköveken, de még mindig jobb, mint megküzdeni a homokkal. Csigalassúsággal, de módszeresen haladt előre, a szokatlan mankó máris dörzsölte a hónalját. Be kell majd bugyolálnia valamibe, amíg teljesen meg nem szabadul az átkozott vacaktól.

Az út enyhén lejtett, és ezért hálát adott. Az út két oldalát szegélyező homokdűnékről sirályok szálltak fel.

Csodával határos módon az első szembejövő egy másik ork volt. Egykedvűen baktatott Viv felé, és az istrángot a hóna alá csapva egy szekeret húzott maga után. A mellkasa és a feje csupasz volt, vállát régi sebhelyek szabdalták. A szekéren halmokban állt az uszadék fa és a gyújtós.

– Reggelt – szólt Viv, és szabad kezével játékosan tisztelgett egyet.

Az ork elhaladtában biccentett, tekintete Viv kardjára villant. A nő megállt, és nézte, ahogy elmegy. Az idegen nem nézett vissza, és ez valamiért nagyon zavarta.

Legelőször egy boltsorhoz ért, amely egészen a tengerpartig húzódott: itt aztán fából ácsolt töltésutak hálózata tette könnyebbé a homokon való közlekedést.

Viv feltornázta magát a boltokat összekötő sétányra. A só ette fán a mankó minden koppanása patadobogásként döndült.

A legtöbb üzlet magas és keskeny volt, megdőltek a tengeri széltől. Közelről jól látszott, hogy a megviselt viharlécek és a zsindelyek is szálkásodnak.

Az első néhány boltot zárva találta. A papírral és ponyvával befoltozott ablakokból ítélve már régen elhagyatottan álltak. Aztán valamiféle könyvesbolt következett. A keskeny kirakatablakon bepillantva könyvek kaotikus halmait, térképeket és különféle kacatokat látott. A penész szaga mindent áthatott. Az ajtó egykor piros lehetett, de mostanra már csak a szín emléke csíkozta.

Baloldalt apró cégér hirdette: BOGÁNCSTÖVIS KÖNYVKERESKEDÉS.

Viv megcsóválta a fejét, és tovább-bicegett.

Következett a vitorlajavító. Aztán egy ócskás, tele kagylókkal, tengerisünökkel, üvegbójákkal és a tengerből kihalászott mindenféle szeméttel. Viv el sem tudta képzelni, miért akarna bárki ilyesmit venni.

A tengervíz és hínár átható szagán túl sütemény illata csapta meg az orrát. Cseppet sem meglepő módon kezdett újra megéhezni. Amellett, hogy Vivből sokat kivett mind a bóklászás, mind a gyógyuló test szükségletei, amúgy is jó étvággyal bírt, hasa kohója mostanra már szinte teljesen felemésztette a kései reggelit.

Élet jeleivel először az ösvény végén álló üzleteknél találkozott, ha nem számította a tüzelőt vonszoló orkot. Márpedig nem számította.

A bolt legalább kétszer olyan széles volt, mint a többi épület, két kéménye eregette a füstöt, népek jöttek-mentek benne. ÓCEÁN ÓDA PÉKSÉG – hirdette az üvegen a gondos kezek által frissen festett felirat. Nem mintha az orrodon kívül szükséged lett volna más segítségre, hogy kitaláld, mit árulnak itt.

Az ablak túloldalán nagy, kerek vekniket, bucikat és süteményeket halmoztak fonott kosarakba. Egy törp lépett ki az ajtón a tengerészek kivagyi járásával, feje felett csilingelt az ajtócsengő, miközben a szájába tömött egy utolsó falatot.

Viv egy ideig bámult befelé, és közben ismét elátkozta magát, amiért a szobájában hagyta a tárcáját. A hatalmas, leveles tésztából készült sütemények íze valószínűleg még az illatuk támasztotta hatalmas elvárásokat is túlszárnyalta. Viv beletörölte a száját az alkarjába, és kelletlenül hátat fordított.

Nagyapus mindig azt mondta, hogy az éhséget, akárhogy is legyen, csak egyféleképpen lehet legyőzni: verítékkel. Bicegve, de eltökélten nekivágott a homok födte útnak. Az út másik oldalán sorakozó épületek leginkább lakóházaknak és nyaralók számára fenntartott szállásoknak tűntek. Igaz, egy lelket sem látott.

Lovak kikötésére szolgáló korlát húzódott az út mellett, és ez Viv céljainak pont megfelelt.

Hosszú napokat töltött ágyban a hátán fekve, és bizony az egész testében érezte ennek következményét. Nem mintha mostanában tervezett volna futóversenyre nevezni, de aligha várhatod el, hogy acélt forgatva életben maradj, ha csak a kard pengéjét élezed, a testedet pedig elhanyagolod.

A szablyáját és a mankóját a lókikötő egyik végének támasztotta, ő maga pedig a fő lécbe markolva óvatosan alábukott. Lábát kinyújtotta az utca felé, arca megvonaglott, amikor a jobb combjába belehasított a fájdalom.

Addig ereszkedett, amíg a karja szinte teljesen kiegyenesedett. Aztán felhúzta magát, újra és újra: a háta, a mellkasa és a felkarja is bemelegedett. Fájdalma lassan tudata hátterébe szorult.

Amikor már remegett a bicepsze a megerőltetéstől, és a halántékán csorgott az izzadság, mély, egyenletes lélegzetvételekkel maga alá húzta a bal sarkát, és visszaereszkedett a fenekére.

Az ork a szekérnyi tüzelőfával a dombon lefelé menet megállt, és őt bámulta. A szekere jóval üresebb volt. Egy sor elnyűtt szerszám lógott a kocsi oldallécein: fakalapács, pöröly, fejsze, fűrész.

Viv összehúzott szemmel nézett rá.

– Mit bámulsz?

Az ork vállat vont, és amikor végül válaszolt, hangja mély és meglepően lágy volt.

– Nem pihentél valami sokat.

– Csak nem találkoztam veled is, amikor megérkeztem?

A férfi ismét vállat vont.

– Itt általában semmi nem zavarja fel az állóvizet. Nehéz nem észrevenni, amikor valami izgalmas történik. És az érkezésed igen izgalmas volt. – Egy vigyor árnyéka bukkant fel az arcán. – Majdnem megfojtottad Csirögét.

– Csiröge?

– A sebész.

– Ó – felelte fintorogva Viv. Hát, gyászos volt a helyzet.

– Pitts – intett maga felé. Aztán behúzta a nyakát, magasabbra rántotta az istrángot, és húzni kezdte a szekeret. Nem várta meg, hogy Viv bemutatkozzon.

Ez egészen felidegesítette őt.

– Viv! – kiáltotta a férfi után. Amaz anélkül biccentett, hogy visszanézett volna. – A nyolc pokolra – morogta. – Ez aztán nagyszerű város. Már értem, miért marad itt mindenki.

Nagy nehezen feltápászkodott. Összeszedte a mankóját és a szablyáját, és elbicegett a sétány végéig, ahol aztán megbújt egy völgyben két homokdűne között.

Innen nem látta a vizet, a szél is teljesen elállt, a csönd pedig annyira nyugtalanította, hogy a homokba hajította a mankót, és felsántikált a tengerpartra néző dűne tetejére, közben végig fújtatva fájdalmában.

A szellő itt sokkal édesebb volt, és mielőtt előhúzta volna a szablyáját, adott magának egy percet, hogy kifújja magát. Viv megpróbálkozott néhány kardgyakorlattal, közben a testsúlyát igyekezett az ép lábán tartani. Remélte, hogy a pontosságra és a felsőteste mozgására összpontosítva legalább néhány fentről induló és lent végződő megtévesztő támadáson át tudja küzdeni magát, de a dolog veszett ügynek bizonyult. Hirtelen elmozdult a támasztó lába, és amikor megingott, a penge súlya a sérült lábára kényszerítette az egyensúlyát, ő pedig homokfelhő és káromkodás közepette lebukfencezett a dűnén.

Öt perccel a kínos homokbuckás fiaskó után visszabotladozott a főútvonalra. Mérgesen és reményvesztetten vágott neki a kimerítő útnak fel a Sügérhez, és érezte, hogy az inge alatt veríték és homok tapad össze. Az enyhe lejtő az indokoltnál jóval nagyobb kihívásnak bizonyult, amelynek végén ráadásul nem várt rá semmi, csak egy üres taverna, benne egy üres szobával és keskeny lépcsősorral.

Vállt vállnak vetve kellett volna harcolnia a Rétisasokkal. Éppen utat kellett volna vágnia Varine-ig.

A világon bárhol máshol szívesebben lett volna.

A figyelmét a mankónak szentelte, és hogy hol vesse meg a homokkal borított macskaköveken, így meglepte, amikor árnyék vetült az útjába.

Felpillantva egy tapenti kígyószerű tekintetével találta szemben magát. A nő nem volt olyan magas, mint Viv – ezt amúgy is kevesen mondhatták el magukról –, de feljebb állt az emelkedőn, így Vivnek fel kellett néznie rá.

Vagy talán csak úgy érezte, mintha fel kellene.

Erős testalkatú nő volt, izmos vállán és lábán káprázatos mintázatú bőr feszült. Pikkelyes bőrlebenye a halántéka és a nyaka mentén húzódott, lazacszínben ragyogott ott, ahol a fény átsütött rajta, hosszú hajfonatai szárazon csörögtek a szellőben.

Dereka egyik oldalán a kapuőrök lámpása, a másikon egy kétkezes kard lógott, kék tunikájára jelvényt tűzött.

Oldalra biccentette a fejét, és Vivnek a megvetőnél nem volt jobb szava a gesztusra.

– Lenyűgöző megnyilvánulása a harcművészeti képességeknek. – Szeme Viv és a homokbucka teteje, vagyis a félbehagyott kardgyakorlatok helyszíne között járt.

Vivnek forrón bizsergett a bőre; az a fajta szégyenkezés volt ez, amelyet csak egy hajszál választott el a tombolástól. Okosabb volt annál, mint hogy engedjen a késztetésnek, különösen a törvény helyi erőivel szemben, de azért még nem kellett udvariasnak lennie.

– Nincs sok más látnivaló errefelé, mi?

A tapenti halványan elmosolyodott, szemét összehúzta.

– Nem szívesen nézek efféle spektákulumot a városomban. Szeretem a csendet, a karddal hadonászó kislányok pedig mindig zajjal járnak. Azt ajánlom, hogy tartsd a kardodat a tokjában, sőt, inkább a szobádban. És ha már itt tartunk, szerintem neked sem sok okod van elhagyni az ágyadat.

Viv szeme szikrákat szórt.

– Kislány…?

A kapuőr azonban ügyet sem vetett a felháborodására, hangja kérlelhetetlenül sziszegett.

– Amikor bevonszoltak, egy pillantás elég volt, hogy tudjam: rajtad kell tartanom a szemem. Csiröge sem fogja egyhamar elfelejteni az érkezésedet. Próbálj meg bajt keverni, azonnal tömlöcbe hajítalak, aztán ott befejezheted a lábadozást, amíg a… barátaid elő nem kerülnek, hogy megszabadítsanak engem tőled.

Vivnek néma dühében nem futotta többre bámulásnál. Keze a szablyája felé rezzent, de uralkodott a késztetésen, a tapenti szeme azonban sötét élvezettel követte a mozdulatot.

– További szép napot. – A nő fejével gúnyosan a taverna felé intett. – Aztán csak óvatosan, felfelé a dombon. Még a végén elnyújtja az itt-tartózkodásodat egy szerencsétlen botlás, és azt egyikünk sem akarja, nem igaz?

Azzal tovább is állt, Viv pedig csak bámult az utcán felfelé a Sügérre, és legszívesebben leszúrt volna valakit.

Ha Rackam nem ér vissza hamarosan, akkor neki kell útra kelni és megkeresni, lehetőleg még azelőtt, hogy olyat tenne, amit tényleg megbánna.