Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Június 3.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

William Caine

A KÉTARCÚ EMBER

fordította:
Wiesner Juliska

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-392-1 EPUB
ISBN 978-963-678-393-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
The Strangeness of Noel Carton

első kiadás: 1921.
az elektronikus változat az 1925. körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Salomon von Abbe (1883 – 1955) az első kiadáshoz
készített borítója részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Június 3.

Itt kezdődik Noel Carton, a jövendőbeli író naplója. Valószínűleg ez a bejegyzés lesz egyúttal az utolsó is, de majd meglátjuk. Aki naplót ír, annak bizonyosan kevés érzéke van a humor iránt. Mindig csodálkoztam, hogy akadnak emberek, akik napról-napra legtitkosabb gondolataikat rábízzák egy könyvre és emellett nincs más céljuk, minthogy saját magukat szórakoztassák. De, mint a mellékelt ábra mutatja, én is ilyen ember vagyok és ebből következik, hogy nincs érzékem a humor iránt. És ez nem is volna csoda. A lényeg az, ami az ötletet adta, hogy naplót írjak. Szeretnék ugyanis igazi nagy regényt írni. (Ami megint csak azt bizonyítja, hogy nincs érzékem a humor iránt, különben nem szántam volna rá magam erre a kétségbeesett elhatározásra.)

Igazi írótól mindenki elvárja, hogy naplót vezessen. Azért, hogy esős napokon elűzze az unalmát vagy hogy új ötleteket, új gondolatokat merítsen, vagy akár csak azért, hogy a jövendő nemzedéknek megkönnyítse a művei megértését - de ez már nagyon mindegy. Megteszi, ha nem akarja magát közönséges dilettánsnak tartani. És ennél kellemetlenebb gondolat nincs.

Amikor tehát kijelentem, hogy író akarok lenni, elhatároztam, hogy feladatomat a lehető legjobban fogom megoldani. Vagyis, másszóval, kötelességemnek tartom: naplót vezetni. Ha valaki halálom után a nyilvánosság elé akarja tárni, csak tegye meg egészen bátran, nincs semmi kifogásom ellene. Gondoskodni fogok róla, hogy hagyatékom rendezőjének mennél kevesebb javítanivalója legyen.

Egyszóval, regényt akarok írni. A jó Isten tudja, vajon zöldágra tudok-e vergődni a tervemmel. De egyelőre nem fogom ezen a fejem törni. Biztos csak az, hogy hozzáfogtam a naplóíráshoz. Ha elkészülök az első feljegyzéssel, legsürgősebb dolgom lesz, hogy valami jó ötletet keressek a regényemhez. És pillanatig sem kételkedem benne, hogy tervem sikerülni fog.

Éppen ma tíz esztendeje, hogy megházasodtam. Természetesen ez cseppet sem meglepő újdonság, de végre is senki sem kívánhatja tőlem, hogy ebbe az átkozottul vastag naplókönyvbe kizárólag újdonságokat jegyezzek be.

Tisztán látom, hogyha folytatni akarom vállalkozásom, olvasója és bírálója is leszek saját magamnak, azaz ki kell lépnem saját magamból és meglepő újdonságnak kell tekintenem mindent, amit régóta kívülről tudok. Állandóan két szerepet fogok játszani. Az író és az olvasó szerepét. Igen most már belátom, hogy csak javíthatatlan hazudozó tud jól naplót vezetni! De mit tegyek? Legyen meg Isten akarata. Mostantól kezdve két Noel Carton van a világon!

Milyen megkönnyebbülés! Már is szabadabban lélegzem!

Hogy tehát a tárgyra térjek, én, Noel Carton, az író, elárulom mit sem sejtő olvasómnak, Noel Cartonnak, hogy ma van a tízéves házassági évfordulóm.

Itt bátorkodom tanácsot adni mindazoknak, akik pénzért akarnak házasodni. Menj a malomba és vedd a nyakadba az egyik ma-lomkövet (A felsőt vagy az alsót, amelyiket akarod.) Azután keress ki egy feneketlen tavat és ugorj bele!

Édes Istenem, tíz év! És talán még húsz, harminc vagy negyven év! Mit szólsz ehhez a kilátáshoz, barátom! Mert sem Josephine-ben, sem bennem nem tudom a betegség leghalványabb csíráit sem fölfedezni. Alighanem mindketten elérjük a nyolcvanadik esztendőt Félek, hogy így lesz. Akit az istenek gyűlölnek, azt hosszú élettel ajándékozzák meg.

Az egyetlen, ami keserves helyzetemet némileg elviselhetővé teszi, az a gondolat, hogy Josephine nagyon rossz üzletet csinált velem. Ezért a családomnak tartozom köszönettel. Josephine-t alaposan becsapták a vásárnál. A családom viszont jól járt Másképp tisztességes úton nem szabadulhattak volna meg tőlem. Azelőtt valósággal szálka voltam a szemükben. Amióta feleségül vettem Josephine-t, semmi kellemetlenséget nem okoz nekik az a tény, hogy élek. Nemeslelkű atyám, a mi águnk második bárója, továbbra is - éppen úgy, mint azelőtt - évente kétszáz fontot fizettetett ki nekem a bankárjával. Előkelő anyám ezentúl is megismert, ha véletlenül találkoztunk. Sem tiszteletreméltó vagyonos bátyám, sem feleségeik a szó szoros értelmében sohasem tiltottak ki a házukból. De most Josephine végre megadta a várva-várt ürügyet. Ő tette véglegessé a szakításunkat.

Igen, a legelső alkalommal sietve meg-szabadultak tőlem. Ha Josephine nem lett volna egy kis uzsorás leánya, valószínűleg nem így viselkedtek volna. De nem viselkedtek volna így akkor sem, ha az említett uzsorásnak pénzügyi téren nagyobb sikerei lettek volna. Josephine háromezer font évi jövedelme nekem elég volt, de nekik nem. De az is lehet, hogy személyes ellenszenvet éreztek iránta.

Igaz, Josephine minden szempontból közönséges és már harmincéves korában elhízott alakja elformátlanodott. De azelőtt is félszeg, esetlen és együgyű volt. Ennek ellenére is meg vagyok győződve róla, hogy családom boldogan ölelte volna keblére, ha legalább is évi tízezer font lett volna a jövedelme. De ebben az esetben viszont Josephine nem ölelt volna a keblére engem. Lett volna annyi esze, hogy ne válasszon magának ilyen görbelábú koldus arisztokratát, mint amilyen én vágyóik.

Igen, igen; azóta naponta háromszor bőségesen ettem-ittam, itt Eaton Erescentben megvolt a tető a fejem felett, amely megvédelmezett az időjárás viszontagságaitól, ezenkívül mindig el voltam látva ruhákkal és cigarettákkal. Mihez kezdhettem volna évi kétszáz fonttal!? Ennyivel még egy klubba sem iratkozhattam volna be. És Josephine csakhamar engedélyezte, hogy belépjek egy klubba. Bevallom, hogy nehezére esett az elhatározás. De legalább távol tartott otthonról és Josephine - rövid házasélet után - erre vágyott. Tehát nem panaszkodhatom: az áldozatomért megkaptam pontosan azt az árat, amelyet követeltem. Tisztában voltam mindennel, amikor az üzletet kötöttem. Tehát ebben az ügyben semmiféle illúziónak nem adhatom át magam. Meg kell elégedve lennem a dolgok mostani állásával. És különben az sem változtathat a helyzeten, ha nem vagyok megelégedve.

Kettőnk közül Josephine az, akit megcsaltak és ezt naponta legalább egyszer hallom. De ezzel egyáltalában nem törődöm. Sőt, hogy őszinte legyek: örülök neki. Mindig meg voltam róla győződve, hogy a családom nem fogja Josephine-t egyenrangúnak elismerni. Ha ő mégis ezt várta, én nem tehetek róla. Vagy talán mégis - egy kicsit. Igen, azt hiszem, ebben bűnös vagyok.

Annakidején természetesen szégyellem, amiért minden eszközzel elhitettem Josephine-nel, hogy a családom be fogja fogadni, amint a feleségem lesz. De ma már eszem ágában sincs szégyellni magam. Sőt, őszintén örülök. Mert mielőtt feleségül vettem Josephine-t, egyáltalában nem gyűlöltem, míg most egész szívemből gyűlölöm. Igen, ismétlem: gyűlölöm! Gyűlölöm! És még egyszer gyűlölöm.

Tehát ma reggel, kedves pajtás, házassági évfordulónkat szokatlanul heves veszekedéssel ünnepeltük meg. Az oka a hideg hal volt, amelyet a villásreggelinél nem akartam megenni.

Ő kérdezett: - Miért nem eszed azt a halat?

Én feleltem: - Mert hideg.

Ő mondta: - Ki tehet róla? - És kis fekete szemeivel keményen nézett reám.

Én mondtam: - Természetesen, te.

- Nem igaz! - felelt Josephine. Ez a határozott ellentmondás a legerősebb fegyvere minden vitában velem szemben. - Ha idejében ülnél asztalhoz... - folytatta és megkezdődött a szokott szónoklat, miközben én cigarettára gyújtottam és olyan vakmerő nyugalommal néztem reá, amennyire veszély nélkül meg mertem kockáztatni. Nagyon jól tudom ugyanis, hogy sohasem szabad túlfeszítenem a húrt Hiszen a pénz az övé és én ki vagyok neki szolgáltatva. Természetesen ő ezt éppen olyan jól tudja, mint én; és azt is tudja, hogy én tudom és én tudom, hogy ő tudja, hogy én tudom. De egy bizonyos határig bátran merem ingerelni. Semmitől sem fél annyira, mint a botránytól. Amennyiben kiutasít a házából, számolnia kell azzal, hogy a barátnői néhány napig bridge-en és ruhán kívül másról is fognak beszélni. Ez fegyver a kezemben és ő tudja ezt; és én tudom, hogy ő tudja és ő tudja... és így tovább. Elhiheted, édes barátom, mi ketten nagyon sokat tudunk egymásról! De azt még ő sem tudja, hogy mindent beleírok csinos, új, gondosan lezárható naplómba.

Ma reggel jó sokáig folyt a csatározás. Természetesen csak csöndesen és szó sem volt tányérdobálásról. Ó, nem. Josephine tudta jól, hogy ebből könnyen botrány kerekedhetnék. Ő csak folytatta hideg, színtelen hangján a zsörtölődést és minden mondat végén hangosan szívta az orrát. Nem náthás, világért sem, de megvan ez az állandó elviselhetetlen rossz szokása. Ezenkívül folyton hunyorog a balszemével, evés közben kenyérbélből golyócskákat formál és sejtelme sincs az elegáns öltözködésről.

Közben tovább szívtam a cigarettámat, sőt a másodikkal is végeztem és elkezdtem kíváncsian figyelni; mintha ma valami szokatlant vennék észre rajta. Ez rendszerint idegessé szokta tenni és ma sem tévesztette el a hatását Felállt megnézte magát a tükörben. De azért megszakítás nélkül folytatta szemrehányásainak áradatát

Nem volt semmi értelme annak, amit mondott és nem is tudnám megismételni a szavait. De ez nem is fontos. Nem figyeltem oda, de ha valami rendkívülit mondott volna, bizonyosan meghallottam volna. A régi, örökös szemrehányásait sorakoztatta fel: a közömbösségem minden kívánságával szemben, az önzésem, hogy mindig csak a magam élvezetére gondolok. A lustaságom és ügyetlenségem s hogy mennyire megbánta, hogy egy ilyen mihaszna naplopóhoz ment feleségül.

De végül mégis mondott valami újat összehasonlított szegény öreg nagybátyámmal, Enderbyvel és kijelentette, hogy ha engem is becsuknának a bolondok házába, akkor sem élhetnék haszontalanabb életet. Ebben még nem lett volna semmi szokatlan, de. ehhez még a következőket is hozzáfűzte:

- Nincs jogod férfiruhában járni, mert egyetlen férfihivatás sincs, amelyet be tudnál tölteni. Még utcai cipőtisztító sem lehetnél, mert összekevernéd a különféle cipőkenőcsöket; kocsis se lehetnél, mert egyszer csak észrevennéd, hogy ellopták előled a lovat, míg te buzgón tovább fogod a gyeplőt. Nem tudnál felszolgálni egy tál süteményt, nem tudnád egy mozi elől a gyermekeket elkergetni, nem volnál képes még egy érzelgős történetet sem írni valamelyik huszadrangú magazinba.

Ezek után elhallgatott. Ez az utolsó fordulat láthatólag tetszett neki. Szegény, abban a hitben ringatja magát ugyanis, hogy kifejlett irodalmi ízlése van. Olvassa az összes divatos francia írókat és figyelmesen tanulmányozza a legkülönfélébb folyóiratokat, mert tudni akarja, milyen véleménnyel legyen a kubizmusról és a többi új művészeti irányokról. Ennélfogva szentül meg lehetett róla győződve, hogy megjegyzése a huszadrangú magazinról rendkívül szellemes volt Abbahagyta a szónoklatot, hogy kiélvezhesse a hatást. Azután tükörképére mosolygott, miközben aranyfoga megvillant és így szólt:

- Igen, azt hiszem, még arra sem volnál képes, hogy érzelgős történetet írj valamelyik huszadrangú magazinba. - És ezekkel a szavakkal megfordult s kiment a szobából. Nem volt éppen ügyetlen kivonulás, de sokat veszített a hatásából azzal, hogy megismételte.

Őszintén bevallom, hogy utolsó megjegyzésével csakugyan kissé dühbe hozott. Elveszítettem a nyugalmam és idegesen szaladgáltam fel s alá a folyosón. Sohasem formáltam igényt arra, hogy irodalmilag képzett embernek tartsanak, de annyit mégis értek hozzá, hogy fel tudjam fogni, micsoda gazságot mondott nekem. Még utólag is bosszankodtam miatta, de uralkodtam magamon. Leültem és rágyújtottam a harmadik cigarettára. Amióta feleségül vettem ezt az asszonyt, mindig uralkodtam magamon és így lesz ez a jövőben is. Nem azért viseltem el tíz esztendőn át a jelenlétét, hogy most kitegyen engem az utcára. Es, ha egyszer csakugyan elveszíteném az önuralmam - igazán elveszíteném - akkor nem tudom, mit csinálnék vele. Igen, határozottan jobb, ha erre sohasem kerül sor. Egészen kényelmesen lehet élni ebben a házban, az ételre sem panaszkodhatom. Hála Istennek, ő is szereti a jó konyhát. És végre is, amikor akarok, elmehetek a klubba.

De a megjegyzése az érzések egész raját ébresztette fel bennem és most ezeken tűnődtem, miközben végigszívtam a cigarettámat. Tűnődésem egyszerre gyors elhatározásba csapott át Felugrottam, öklömmel az asztalra csaptam és felkiáltottam: - És mégis, meg fogom tenni! - Azt hiszem, rendkívül színpadias volt mozdulatom. Természetesen, azt határoztam el, hogy regényt írok. Meg fogom mutatni ennek az asszonynak!

Gyakran hallottam már azt a mondást, hogy mindenki tud egy regényt írni. És ki tudja, ha megírtam azt az egyet, talán megírom a másodikat, a harmadikat, a többit is. Talán annyi pénzt fogok keresni, hogy még Josephine-től is megszabadulhatok. Akkor már nagyon mindegy volna nekem, hogy botrány lesz-e vagy sem. Nyugodtan faképnél hagynám már másnap, csak egy kis pénz volna a zsebemben. Ő az, akinek érdeke, hogy maga mellett tartson. Nem járul hozzá egy asszony jó hírnevéhez, ha a férje Isten tudja, hol hányódik.

Tehát elhatároztam, hogy regényt írok és ha azt mondom: regény, világért sem afféle szórakoztató történetkére gondolok, amivel az ostoba olvasó agyonüt egy-két órát és elfelejti a tartalmát, mielőtt még a kölcsönkönyvtáros kisasszony átnyújtja neki a következő kötetet. Hanem komoly, nagy regényt gondolok, a szó igazi értelmében. Az én hőseimnek nem víz, hanem lobogó vér fog folyni az ereiben. Nem az a célom, a vágyam, hogy valami huszadrangú magazinba való regényt írjak - hanem sokkal, sokkal több ennél.

A regényemben fontos szerepe lesz a romantikának is. Természetesen eddig nem sok dolgom volt a szenvedélyekkel. Fiatal koromban a ló és a kártya mindig jobban érdekelt, mint a nő. Nem, tiszteletreméltó atyám sohasem került abba a helyzetbe, hogy ilyen természetű költekezéseimet fedezze. Vagy talán a nők nem törődtek velem? Ez sem lenne csoda. Meglehetősen csúnya fiú voltam mindig és nyiszlett vagyok most is. Ugyancsak gyenge kilátásaim vannak az édesapám nemesi címére is, miután három idősebb, épp olyan egészséges, mint erőteljes bátyám van, akik olyan buzgón gondoskodtak utódokról, mint az északamerikai farmerek. Ha csakugyan érdeklődtem volna egy nő iránt - ami, mint már mondtam, nem történt meg sohasem -, alaposan meg kellett volna feszíteni minden erőmet, hogy elnyerjem a szerelmét és becsülését. De mindig sokkal jobban el voltam foglalva más egyebekkel, semhogy az ilyesminek elegendő figyelmet szentelhettem volna.

Azután Josephine megvásárolt és gondosan vigyázott, hogy mindig illendően viseljem magam. De nekem sem volt kedvem a kalandokhoz. Nem valószínű, hogy mint házasembernek több szerencsém lett volna, mint legénykoromban. Ehhez hozzájárult, hogy sokkal egyszerűbb volt a kellő határokon belül maradni, mint nekik rugaszkodni. Bár, ha valaha, valaki bátorított volna, ki tudja, mi történik? De ez nem következett be sohasem. Ma már belátom, hogy nem a szenvedélyre születtem.

De most elérkezett az alkalom és jól ki akarom használni. Természetesen, a, regényemnek női szereplője is lesz. Az a vágyam, hogy ifjú és bájos legyen, telve tökéletes szépséggel és elragadó kacérsággal, egyszóval, igazi regényhősnő. A férfiak tucatszámra heverjenek a lábainál. És a nő végre is azé lesz, akit szeret ö, hogy az ördög vigye el azt az embert! Már most is féltékeny vagyok reá. De nagyon sok szenvedésen fog keresztülmenni, míg célhoz ér. Természetesen, parókáról, térdnadrágról, párbajokról szó sem lesz a regényemben. A romantikának ezt a fajtáját utálom.

De most már itt az ideje, hogy átöltözzem. Ma este Sir Rufus Bennetthez vagyunk hivatalosak. Londonban, Invernace Terrace-ban lakik. Hajdan házaló volt - most lovag és ruhanagykereskedő Ludgate Hill 365 alatt. De mindig kifogástalan étel és ital kerül az asztalára. Már előre kíváncsi vagyok, milyen ízléstelen ruhát fog viselni Josephine az ünnepélyes alkalomra.

Június 4.

Minden rendben
Készen a tervem!

De hiszen ez vers, bizonyisten vers, és csakugyan igazi író lett belőlem! Hadd halljuk még egyszer:

Minden rendben,
Készen a tervem!

Vers! Nagyszerű! Tökéletesen nagyszerű! Szeretnék nagy örömömben ódát írni Josephine aranyfogáról, de sajnos, más dolgom van. Munkához kell fognom, hogy tovább jussak pompás kis naplómmal.

És kinek köszönhetem a tervet! Kinek másnak, mint Josephine-nek! Tegnap este történt, Bennettéknél. Sir Rufus a tiszteletreméltó Mrs. Carton mellett ült és a tiszteletreméltó Noel Carton Lady Benjámin mellett ügy van, rendkívül előkelő társaságba keveredtünk. Mellettem csinos, fiatal leány ült akit ebben az évben először vezettek be a londoni társaságba. Hogy Josephine-t bosszantsam, egész estémet kizárólag a bájos gyermeknek szenteltem és sorsára hagytam Lady Benjámint, beszélgessen, akivel akar. A viselkedésem nem maradt észrevétlenül az asztal túlsó oldalán. Az arany evőeszközök pompája és a briliáns gyűrűk és diadémok szikrázó csillogása közben hirtelen reám sújtott Josephine parancsoló pillantása. Tudomásul vettem az üzenetet, de eszem ágában sem volt aszerint cselekedni. A leány szép volt, élénk és vidám és kitűnően mulattam. Sokkal szórakoztatóbb volt vele társalogni, mint a házi-asszonnyal. És ezenkívül a viselkedésem bosszantotta Josephine-t.

Josephine ragaszkodott hozzá, hogy állandó baráti érintkezést tartsunk fenn Bennettékkel. Hogy miért, azt nem tudom. Talán mert Bennett újdonsült nemes, vagy mert jó börzetippeket remél tőle, vagy csak azért, mert kitűnő szakácsot tartanak. Josephine szeret jól enni, ha nem az ő pénztárcája bánja. A gyomra minden alkalommal egyformán megszenvedi a kiruccanásokat, de ez korántsem csillapítja a mohóságát. Úgy van vele, mint némely asszony, aki szenvedélyesen szereti a férjét és jutalmul ütlegeket kap. De azt hiszem, ezúttal nem sok élvezete telt a pompás ételekben. Sokkal jobban elfoglalta, hogy kipróbálja szemeinek hatalmát, amelyek ezúttal sehogy sem tudtak célt érni.

Nekem viszont annál jobban ízlett az ebéd. Jó étvággyal ettem és fáradhatatlanul csevegtem a kis libával, aki mellettem ült. Pompás látvány volt, amint Josephine-ben harcra kelt a düh azzal az óhajtással, hogy mennél szeretetreméltóbban mosolyogjon Sir Rufusra. Ahányszor csak a tiszteletreméltó férfiú a tányérja fölé hajolt, Josephine máris felém fordult és fenyegető, parancsoló pillantásokat lövellt felém. De alighogy Sir Rufus ismét felegyenesedett, máris megszakadt közöttünk a távirati összeköttetés és a legnyájasabban mosolygott a házigazdára. Rendkívül érdekes látvány volt, de azért világért sem feledkeztem meg arról, hogy tovább csevegjek a kisleánnyal s arról, hogy mindent megegyek, amit elém raknak.

Természetesen, később, hazafelé menet, volt mit hallgatnom. Tudtomra adta, hogy viselkedésem egyenesen felháborító volt. Valamikor réges-régen - pontosan ezeket a szavakat használta, - azt hitte, hogy gentleman vagyok. De a mai eset bebizonyította, hogy nem vagyok jó társaságba való, a szó szoros értelmében szégyellte magát az asztalnál neveletlen viselkedésem miatt

- Egész ebédidő alatt hátat fordítottál Lady Bennettnek, mintha csak azon az ostoba bakfison kívül senki sem ülne az asztalnál. A viselkedésed egyenesen tisztességtelen volt - más szóval nem is tudom jellemezni. Házasember - és minden figyelmét egy fiatal leánynak szenteli - méghozzá a felesége szemeláttára! Úgy látszik, nem tudod, milyen sértő volt a viselkedésed a leányra, Lady Bennettre és reám nézve (de ezzel természetesen a legkevésbé törődsz). Mintha csak tudtára akartad volna adni mindenkinek, hogy nem bánod, akármit is gondolnak rólad és feleségedről. Igen, ezt mindenki észrevette. Nem csodálnám, ha ez a meghívás az utolsó lenne Lady Bennetthez. Még szerencse, hogy Sir Rufus rövidlátó. De még így is okvetlenül észrevette volna, ha kétségbeesésemben nem igyekeztem volna egész idő alatt elterelni a figyelmét. Szép dolog, mondhatom! Az asszonynak, akit a saját férje így megcsúfol, még azon kell fáradozni, hogy idegenek figyelmét elterelje a saját szégyenéről! Szép dolog! Gyönyörű dolog!

És így tovább, a végtelenségig.

Minderre nem feleltem. Türelmesen le-hajtottam a fejem a vihar alatt, amely egészen Eaton Crescentig tombolt körülöttem. Különben, még ma sem tudom, mi izgatja jobban Josephine-t: ha felelek, vagy ha hallgatok. Talán jobb módszer a hallgatás, mindenesetre kevésbé megerőltető. A gyomrom tele volt, ezenkívül éreztem a három pohár nagyszerű portói bor kellemes hatását. - Sir Rufus-nak pompás borai vannak - azt hiszem, kicsit lusta és álmos voltam. Tehát hallgattam és tűrtem.

- Csak azt sajnálom - folytatta hirtelen fordulattal, - hogy nem láthattad saját magad. Ha nem háborított volna fel annyira a viselkedésed, kikacagtalak volna! Mondhatom, pompás voltál Don Juan szerepében. A mosolyoddal, a szemforgatásoddal, bizonyosan a világ legcsábítóbb gavallérjának érezted magad. Közben szegény kicsike zavarában már azt sem tudta, hogy hová nézzen. 0 legalább teljesen megértette a helyzetet. Ha flörtölni próbálnál vele, aligha jutnál messzire. Ha még egyszer az a kellemetlenség éri, hogy összetalálkozik veled társaságban, bizonyosan sietve menekülni fog. Mennyire gyűlölhet, hogy ilyen kellemetlen helyzetbe hoztad! Különben, fogadj el tőlem egy jó tanácsot. Ha a szíved romantika és szerelem után Vágyódik, kezdj ki valami kevésbé ártatlan és gyanútlan nőszeméllyel, vagy ha már ehhez ragaszkodsz, legalább légy óvatosabb. Nem mintha azt hinném, hogy így több szerencséd lesz - csak szegény kisleány miatt mondom. Először, ezzel lehetővé teszed a számára, hogy egyáltalában szóba álljon veled és ír másodszor, nem fogod magad ennyire gyorsan megutáltatni. Nem félek attól, hogy elveszíthetlek. Kisebb gondom is nagyobb annál! Csak azt kívánom, hogy valamivel tisztességesebben viseld magad.

Hallod, édes barátom, Josephine féltékeny rám? Milyen nevetséges is az emberi szív, amelyet manapság a tudósok olyan szenvedélyesen tanulmányoznak! Josephine határtalanul gyűlöl és mégis féltékennyé tudom tenni, ha egy óra hosszat beszélgetek egy tizennyolcéves leánnyal. Vagy talán csak a kicsike fiatalságára féltékeny? Ki tudja és ki kíváncsi reá?

Míg beszélt, egyszerre, mint a villámcsapás, kialakulása terv az agyamban. A részleteket ki kell dolgoznom, de lényegben már előttem áll az egész.

Egy szegény ördög, - akárcsak én - alig-hanem egy Lord fiatalabb fia, gazdag asszonyt vett feleségül. Gyűlöli a feleségét és a felesége gyűlöli őt, de együtt maradnak, mert félnek a nyilvános botránytól és - mert a férfi éppen olyan, mint én, haszontalan semmirekellő és ezt tudja is. Eladta magát örökös rabszolgaságra és nem mer menekülni. Nem azért, mert attól fél, hogy elfogják és visszahozzák, hanem mert tudja, hogy éhen halna, ha úrnője nem látná el élelemmel. És mert az életért cserében azt kívánja, hogy a házában lakjék és a világ előtt a boldog férj szerepét játssza, hát megteszi. De menynyire megveti magát érte! És mégis többre becsüli a rabszolgaságot, mint az éhhalált. Tudja, hogyha innen kidobják, legfeljebb a hajléktalanok menhelyére mehet. Így tehát marad és ami még ennél is több: illendően viseli magát. Sohasem törődött a nőkkel - az itallal még kevésbé. Nincs más vágya, mint tisztességesen ruházkodni, jól enni, kényelemben lakni. Hozzá egy kevés zsebpénz cigarettára és a heti hajvágásra. A felesége minden más vágyat kiölt a leikéből. És már annyi cinizmussal nézi a sorsát, hogy néha valósággal örül a saját szégyenének. Azt hiszem, a fejében valami nincs rendben. Másképp el sem lehet képzelni. De azért még nincs véglegesen elintézve a sorsa, mert egy napon találkozik azzal a bizonyos leánnyal. Egyszerre felébred közömbösségéből és itt kezdődik a tulajdonképpeni cselekmény.

Nem iskolásleány lesz, mint az én tegnapi kis barátnőm, hanem olyan, amilyennek mindig képzeltem: tökéletes teremtés. Hogy azután mi fog történni, azzal még nem vagyok tisztában. Talán nem is nevezhető még tervnek, ami a Josephine-nel folytatott beszélgetésünk közben eszembe jutott, talán nem több, mint mondjuk, a kiindulás! Igen, a kiindulás! A további események már két hősöm jellemétől függenek. Előbb meg kell alkotnom őket, hogy végig kísérhessem őket sorsuk alakulásán. Tehát munkára fel! És Josephine, is benne lesz a könyvemben a maga valóságában. Végre megadom neki, amit érdemel.

Gyűlölöm!

Gyűlölöm!

Gyűlölöm!

Igen, gyűlölöm!

1.

- Ez aztán a leány! - mondta Badgworthy tábornok. Megtisztogatta a monokliját. ismét szeme közé csíp tette, azután friss vállalkozószellemmel lenézett a dohányzóterem ablakán a Pall Mall-re. Az ökleit kifelé fordítva a térdéhez feszítette, a két könyöke derékszöget alkotott, az állát előrenyújtotta, fehér bajuszának két csúcsa a magasba meredezett vörös orra jobb- és baloldalán és vigyorgott.

- Hmmm! - mondta nyomatékos krákogással. - Klimm! Átkozottul finom kis portéka, mi, Carter!

Nigel, aki vele szemben ült, letette az asztalra a Sportsmann