Miep Gies – Alison Leslie Gold

ANNE FRANK BÚJTATÓJA

Fordította: Ács Eleonóra

A mű eredeti címe: Anne Frank Remembered:

The Story of the Woman Who Helped to Hide the Frank Family

Copyright © Miep Gies és Alison Leslie Gold, 1987

Eredeti kiadás: Simon and Schuster, Inc.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Ács Eleonóra, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-542-2 (papír)

ISBN 978-963-614-543-9 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

„1944. május 8., hétfő

Úgy tűnik, Miep sosem feledkezik meg rólunk…”

ANNE FRANK

Előszó

NEM VAGYOK HŐS. Derék holland emberek hosszú sorának a végén állok, akik ugyanazt tették, amit én, vagy még többet – jóval többet – azokban a sötét és szörnyűséges időkben, amelyek rég elmúltak ugyan, ám a szemtanúk szívében örökké úgy élnek, mintha csak tegnap lettek volna. Nem múlik el nap, hogy ne gondolnék arra, ami akkor történt.

Több mint húszezer holland segített zsidókat és más, veszélyben lévő embereket bújtatni azokban az években. Készséggel megtettem, amit tudtam, hogy segítsek. Ahogy a férjem is. Ám ez nem volt elég.

Nincs bennem semmi különleges. Soha nem vágytam kiemelt figyelemre. Csak azt tettem, amire megkértek, és ami akkor szükségesnek tűnt. Amikor rábeszéltek, hogy meséljem el a történetemet, arra kellett gondolnom, hogy Anne Frank milyen helyet foglal el a történelemben, és hogy mit jelent a története annak a sok millió embernek, akiket ez megérintett. Azt mondják, hogy minden este, amikor lemegy a nap, valahol a világon felgördül a függöny, és kezdetét veszi egy Anne naplójából készült előadás. Figyelembe véve a Het Achterhuis („A Hátsó traktus” – magyarul Anne Frank naplója címmel jelent meg) számos kiadását, valamint a belőle készült rengeteg fordítást, Anne hangja a világ legtávolabbi pontjaira is eljutott.

A munkatársam, Alison Leslie Gold azt mondta, hogy az emberek örömmel fogadnák, ha megtudhatnák, én hogyan emlékszem ezekre a szomorú eseményekre – mivel már mindenki más meghalt, csupán a férjem és én maradtunk. Úgy írok ezekről az eseményekről, ahogyan én emlékszem rájuk.

Anne eredeti naplójának a szelleméhez híven úgy döntöttem, hogy én is tovább használok néhány olyan nevet, amelyet ő talált ki számos érintett szereplőnek. A felhasznált álnevekről Anne összeállított egy listát, amelyet megtaláltak a papírjai között. Nyilvánvalóan az volt a szándéka, hogy ha a háború után bármi is nyilvánosságra kerülne a rejtőzködésben átélt élményeiből, fény derüljön ezeknek az embereknek a személyazonosságára. Az én nevemet, a Miepet, amely egy nagyon gyakori holland becenév, Anne nem tartotta például szükségesnek megváltoztatni. A férjemet, Jant viszont „Henk” néven emlegette a naplóban, a vezetéknevünkből, a Giesből pedig „Van Santen” lett.

Amikor a naplót először kiadták, Frank úr úgy döntött, hogy az érintettek magánéletét tiszteletben tartva a saját családján kívül mindenki más esetében meghagyja az Anne által adott neveket. Az Anne naplójával való összhang, valamint a magánszféra védelme érdekében én is így tettem, és vagy az Anne által kitalált nevek változatait használtam, vagy olyanokat, amelyeket én eszeltem ki néhány olyan személy megnevezésére, akiket a napló nem említ. Az egyetlen jelentős kivétel az, hogy én magam ezúttal a valódi vezetéknevemet, a Giest használtam. Minden álnéven említett szereplő valódi kiléte gondosan dokumentáltan megtalálható Hollandia hivatalos levéltárában.

Némely esetben több mint ötven év telt el a könyvben leírtak óta, és az események számos részlete félig-meddig feledésbe merült. A beszélgetéseket és történéseket igyekeztem az emlékeim szerinti lehető legnagyobb pontossággal rekonstruálni. Nem könnyű ilyen részletességgel felidézni ezeket a dolgokat, az idő múlása pedig még inkább megnehezíti az emlékezést.

A történetem egészen hétköznapi emberekről szól, akik különösen rettenetes időkben éltek. Olyan időkben, amelyekhez hasonló, teljes szívemből remélem, hogy soha, de soha többé nem fog elkövetkezni. Nekünk, hétköznapi embereknek kell gondoskodnunk arról, hogy ez valóban így legyen.

Miep Gies[1]

[1] Ejtsd: mip hisz.

Első rész

MENEKÜLTEK

Első fejezet

1933-BAN ÖRÖKBE FOGADÓ szüleimmel, Nieuwenhuiséékkel a Gaaspstraat 25.-ben éltem, ahol egy hangulatos kis padlásszobán osztoztam a fogadott nővéremmel, Catherinával. Békés kerületünk Amszterdam déli részén terült el, és Folyónegyed volt a neve, mert az utcákat olyan holland és más európai folyók után nevezték el, amelyek Hollandián keresztül ömlöttek a tengerbe, mint például a Rajna, a Maas vagy a Jeker. Ami azt illeti, az Amstel gyakorlatilag a kertünk végében folyt.

Ez a városrész az 1920-as években és a ’30-as évek elején épült ki, amikor a nagy, gyors ütemben fejlődő vállalatok állami kölcsönök segítségével hatalmas lakótelepeket építettek az alkalmazottaiknak. Mindannyiunkat büszkeséggel töltött el, hogy ilyen előremutató módon bánnak az egyszerű dolgozókkal: kényelmes lakások, bennük vezetékes víz és zöldellő, árnyas kertek minden tömb mögött. A hasonlóan nagy háztömböket másutt teljes egészében magáncégek építették.

A környékünk valójában nem is volt annyira csendes. A levegőt szinte állandóan élénk gyerekzsivaj töltötte be, kiabálás és kacagás; ha éppen nem játszottak, akkor füttyögve hívták játszani a pajtásaikat. A barátsághoz hozzátartozott egy-egy egyedi dallam, amellyel egymásnak jeleztek a cimborák, és amely azonosította, hogy ki hívja éppen a másikat. A gyerekek mindig együtt voltak, kis falkákba verődve rohantak az Amstelpark uszodájába, vagy csapatostul, vidáman csicseregve ballagtak az iskolába vagy onnan hazafelé. A holland gyerekek, akárcsak a szüleik, nagyon korán megtanulták a hűség jelentőségét a barátságban, és ugyanilyen gyorsan váltak könyörtelenné, ha bármilyen sérelem vagy bántódás érte egy barátjukat.

A Gaaspstraat ugyanolyan volt, mint a többi utca, hatalmas, ötemeletes lakótömbökkel. Az utcáról végig ajtók nyíltak, amelyek meredek lépcsőházakba vezettek. A házak sötétbarna téglából épültek, narancsszínű, ferde cseréptetővel. Elöl és hátul is voltak fehér fakeretes ablakaik, mindegyiken más-más fehér csipkefüggönnyel, párkányukon az elmaradhatatlan virágokkal.

A hátsó kertünkben szilfák álltak. Az út túloldalán kis füves játszótér volt, mellette pedig egy római katolikus templom, amelynek fel-felhangzó harangzúgása ijedt menekülésre késztette a madarakat: a verebeket, a háztetőkön tartott galambokat és a sirályokat. Az elmaradhatatlan sirályokat.

A negyedünket keletről az Amstel határolta, amelyen hajók jártak oda-vissza, északról pedig az impozáns Zuideramstellaan körút, amelyet mindkét oldalon jegenyesor szegélyezett, és ahol a 8-as villamos közlekedett. A Zuideramstellaan összefutott a Scheldestraattal, a környék egyik bevásárlóutcájával, amely tele volt üzletekkel, kávézókkal és színpompás, friss virágokat kínáló virágosbódékkal.

ÁM NEM AMSZTERDAM volt a szülővárosom. Bécsben születtem, 1909-ben. Ötéves voltam, amikor kitört az első világháború. Mi, gyerekek persze nem tudhattuk, hogy elkezdődött, leszámítva, hogy egy nap katonákat hallottunk az utcán masírozni. Emlékszem, óriási izgalom fogott el, és kifutottam a házból, hogy megnézzem őket. Egyenruhákat láttam, harci eszközöket és felfokozott érzelmeket az emberek között. Hogy közelebbről szemügyre vehessem őket, beszaladtam a menetelő katonák és lovak közé. Egy férfi a tűzoltóságról elkapott, felnyalábolt és hazavitt, miközben én a nyakamat nyújtogattam, hogy jobban lássak.

Bécsben rengeteg régi, rozzant, körfolyosós ház állt, amelyek számtalan apró lakásában munkásemberek szorongtak. Mi is egy ilyen sötét lakásban éltünk. A tűzoltó visszavitt aggódó anyámnak, és távozott. Anyám komoly hangon magyarázta:

– Katonák vannak az utcán. Nem biztonságos. Nem szabad kimenned. – Nem értettem, de szót fogadtam. Mindenki nagyon furcsán viselkedett. Mivel még kicsi voltam, nagyon kevés dologra emlékszem azokból a napokból, azon kívül, hogy a két nagybátyámnak, aki velünk élt, be kellett vonulnia, mert erről sok szó esett.

Mindkét nagybácsi épségben hazatért, és az egyikük addigra meg is nősült. Nem költöztek vissza hozzánk, így mire a háború véget ért, már csak anyával, apával és nagymamával éltem.

Nem voltam valami stramm gyerek, és a háború alatti súlyos élelmiszerhiány miatt alultáplált lettem, és beteg. Eleve kicsi voltam, és úgy tűnt, hogy inkább sorvadok, mintsem normálisan növekednék. Pálcikalábaimat csontos térdkalácsok uralták. A fogaim gyengék voltak. Tízéves voltam, amikor testvérem született; egy újabb lány. Innentől kezdve még kevesebb étel jutott mindannyiunknak. Az állapotom egyre romlott, és a szüleimnek azt mondták, hogy muszáj tenniük valamit, különben meghalok.

Egy programnak köszönhetően, amelyet külföldi munkások hoztak létre az éhező osztrák gyerekek számára, kidolgoztak egy tervet, amelynek segítségével megmenekülhettem. Más osztrák munkásgyerekekkel együtt a távoli, Hollandia nevű országba kellett küldeniük, hogy ott feltápláljanak, és talpra állítsanak.

Tél volt – ami Bécsben mindig keserves –, 1920 decembere; a szüleim bebugyoláltak mindenbe, amit csak találtak, és kivittek a bécsi vasútállomás hatalmas csarnokába. Ott hosszú, fárasztó órákat töltöttünk várakozással, miközben további beteg gyerekek csatlakoztak hozzánk. Az orvosok végignéztek, megtapogatták és megvizsgálták vézna, gyönge testemet. Bár tizenegy éves voltam, sokkal fiatalabbnak látszottam. Hosszú, finom szálú, sötétszőke hajamat egy hosszú pamutszalaggal fogták hátra, amelyet hatalmas masnira kötöttek. A nyakamba egy kartonlapot akasztottak. Valami furcsa név állt rajta, olyan embereké, akikkel még sosem találkoztam.

A vonat tele volt hozzám hasonló gyerekkel, akik mind ilyen cédulát viseltek a nyakukban. Egyszer csak nem láttam többé a szüleim arcát – a vonat elindult. Az összes gyerek félt, és szorongott, hogy mi lesz velünk. Néhányan sírtak. A legtöbben közülünk még az utcájukon kívül sem jártak soha, nemhogy Bécsen túl. Túlságosan gyenge voltam ahhoz, hogy sok mindenre figyeljek, és a vonat zakatoló ringatózása elálmosított. Újra meg újra elaludtam és felébredtem. A vonat pedig csak ment, ment és ment.

Éjszaka volt, és koromsötét, amikor a vonat megállt, minket pedig felráztak, és letereltek a peronra. A még mindig gőzfelhőket eregető mozdony mellett lógó táblán az állt: LEIDEN. Idegen emberek szólítottak meg bennünket egy számunkra teljesen ismeretlen nyelven, majd egy hatalmas, magas mennyezetű helyiségbe vezettek, és kemény támlájú faszékekre ültettek. Hosszú sorokban kucorogtunk egymás mellett. A lábam nem érte el a padlót. Rettentően álmos voltam.

A kimerült, beteg gyerekekkel szemben felnőttek csoportja tolongott. Hirtelen megrohamoztak bennünket, és a kártyáink után kapkodtak, hogy felolvassák rajta a neveket. Gyámoltalanul, megadóan tűrtük, képtelenek voltunk ellenállni a fenyegető alakoknak és a tapogatózó kezeknek.

Egy nem túl magas, de nagyon erősnek tűnő férfi elolvasta a cédulámat.

– Ja – mondta határozottan, és a kezemet megfogva lesegített a székről. Elvezetett. Nem féltem, készségesen vele tartottam.

Végigmentünk egy városon, olyan épületek mellett, amelyek egészen más formájúak voltak, mint amiket otthon, Bécsben láttam. Sütött a hold, fehér volt, és ragyogó. Szép, tiszta idő volt. Mindent jól ki lehetett venni a holdfényben. Feszülten figyeltem, merre tartunk.

Láttam, hogy magunk mögött hagyjuk a várost. Elfogytak a házak, csak fák maradtak. A férfi fütyülni kezdett. Elfogott a düh. Gazdálkodó lehet, gondoltam. Biztosan a kutyáját hívja. Rettentően féltem a nagy kutyáktól. Összeszorult a szívem.

Ám csak baktattunk tovább, egyetlen kutya sem jött, és hirtelen újabb házak bukkantak fel. Megálltunk egy ajtó előtt. Az kinyílt, és felmentünk a lépcsőn. Egy szögletes arcú, szelíd tekintetű nő állt a küszöbön. Bekukkantottam a házba, egy lépcsősor tetejéről gyerekfejek bámultak rám. A nő kézen fogott, és bevitt egy másik szobába, majd adott egy pohár friss, habos tejet. Aztán felvezetett a lépcsőn.

Az összes gyerek eltűnt. A nő beterelt egy kis szobába. Két ágy állt benne, az egyikben egy velem egykorú lány feküdt. A nő levetkőztetett, kivette a hajamból a masnit, és befektetett a másik ágyba, a takarók alá. Finom melegség ölelt körül. Lecsukódott a szemem. Azonnal elaludtam.

Soha nem fogom elfelejteni azt az utazást.

Másnap reggel ugyanez a nő jött be a szobámba, tiszta ruhába öltöztetett, és levitt a földszintre. A nagy asztalnál ott ült a keménykötésű férfi, a velem egykorú lány a hálószobából és négy különböző korú fiú; az összes arc, amely előző este megbámult, most kíváncsian nézett rám. Semmit sem értettem abból, amit mondtak, és ők sem értették, amit én mondtam, egészen addig, amíg a legidősebb fiú, aki tanítónak készült, elő nem szedte az iskolában szerzett csekélyke német nyelvtudását, hogy lefordítsa nekem az egyszerűbb dolgokat. Ő lett a tolmácsom.

A nyelvi nehézségek ellenére az összes gyerek kedvesen bánt velem, ami abban az elcsigázott, legyengült állapotban rendkívül sokat jelentett nekem. Ugyanolyan gyógyír volt, mint a kenyér, a lekvár, a jó holland tej, vaj és sajt vagy a szobák kellemes melege. Ja, meg a „jégesőnek” nevezett kis csokoládépelyhek és a „kisegérnek” hívott csokoládédarabkák, amikről megtanították, hogy a vastagon megvajazott kenyérre szórjam őket – csupa olyan finomság, amilyenekről azelőtt soha nem is álmodtam.

Néhány hét múlva kezdtem visszanyerni az erőmet. Minden gyerek iskolába járt, beleértve a legidősebbet, a tolmácsomat is. Az volt az általános vélekedés, hogy a gyerek úgy tanulja meg a leggyorsabban a holland nyelvet, ha holland iskolába jár. Így hát a férfi ismét kézen fogott, és elvitt a helyi iskolába, ahol hosszasan elbeszélgetett az igazgatóval.

– Írassa csak be hozzánk! – mondta végül a direktor.

Bécsben az ötödik osztályba jártam, de itt Leidenben visszahelyeztek a harmadikba. Amikor az igazgató bevitt az idegen osztályba, és hollandul elmagyarázta a gyerekeknek, hogy ki vagyok, mindenki segíteni akart; annyi kéz nyúlt felém, és ajánlkozott kalauzomnak, hogy nem tudtam, melyiket fogjam meg először. A gyerekek pártfogásukba vettek, befogadtak. Van egy mese, amelyben egy bölcsőben fekvő kisgyermeket elragad az árvíz, ott hánykolódik a viharos hullámokon, és az a veszély fenyegeti, hogy elsüllyed, amikor egy macska szökken a bölcsőre, és egyik oldalról a másikra ugrálva a víz fölött tartja, amíg az újra szilárd talajt nem ér, és a gyerek biztonságba nem kerül. Én voltam a gyermek, ezek a holland emberek pedig a macskák.

Január végére már értettem és beszéltem néhány szót hollandul.

Tavaszra én lettem az osztály legjobb tanulója.

HÁROM HÓNAPIG kellett volna Hollandiában maradnom, ám ekkor még mindig gyenge voltam, így az orvosok meghosszabbították a tartózkodásomat további három hónappal, majd még eggyel. A család hamar befogadott. Már maguk közé tartozónak tekintettek. „Két lánytestvérünk van”, mondogatták a fiúk.

A férfi, akit kezdtem nevelőapámnak tekinteni, egy leideni szénbányánál dolgozott munkafelügyelőként. Noha öt saját gyerekük volt, és korántsem számítottak jómódúnak, ő és a felesége úgy tartotta, hogy ahol hét embernek jut ennivaló, ott jut a nyolcadiknak is. Így hát lassan feltáplálták az éhes kis bécsi gyereket. Eleinte a rendes nevemen, Herminének szólítottak, de ahogy olvadt köztünk a jég, ezt túl hivatalosnak találták, és egy kedves holland becenéven, Miepnek kezdtek hívni.

Teljes természetességgel simultam bele az itteni életmódba. Rájöttem, mit takar a sajátos holland életérzés, a nyugalmat, otthonosságot és jó társaságot egyszerre jelentő gezellig. Megtanultam biciklizni, és megtanultam a szendvicsem mindkét oldalát megvajazni. Megtanítottak a klasszikus zene szeretetére, és arra, hogy kötelességem politikailag is tájékozottnak lenni és minden este elolvasni az újságot, később pedig megvitatni az olvasottakat.

A holland élet egy területén azonban csúfos kudarcot vallottam. Amikor olyan hideg lett, hogy befagytak a csatornák, Nieuwenhuiséék a többi gyerekkel együtt jó melegen felöltöztettek, és elvittek a jégre. Odakint ünnepi hangulat uralkodott: bódékból forró csokoládét és forró ánizsos tejet árultak; egész családok korcsolyáztak együtt, egymás mellett vagy mögött, mások a karjukat egy hosszú rúdba akasztva forgatták körbe-körbe a párjukat. A tükörsima, fényes horizonton vörösen ragyogott a téli nap.

Fából készült, ívelt pengéjű korcsolyát erősítettek bőrszíjakkal a cipőmre, és kitaszajtottak a befagyott vízfelületre. A rettegésemet látva egy faszéket lódítottak a jégre, hogy azt toljam magam előtt. Leríhatott rólam, mennyire szenvedek, mert rövidesen kisegítettek a csatorna partjára. Vacogva és vigasztalanul, kesztyű nélkül küszködtem, hogy kibogozzam a szíjak nedves csomóit. A bogok nem akartak engedni, miközben az ujjaim egyre jobban átfagytak. Ahogy nőtt a dühöm és a gyötrelmem, megfogadtam magamnak, hogy soha többé nem megyek a jég közelébe. Ezt a fogadalmat be is tartottam.

TIZENHÁROM ÉVES VOLTAM, amikor az egész család Amszterdam déli részére költözött, abba a negyedbe, ahol minden utcát folyókról neveztek el. Bár ez már Amszterdam legszéle volt, és az Amstel folyóval meg legelésző fekete-fehér tehenekkel teli zöld mezőkkel volt határos, mégiscsak a városban laktunk. Szerettem az urbánus életet. Különösen Amszterdam villamosai, csatornái, hídjai és zsilipjei varázsoltak el, meg a madarai, a macskái, a suhanó kerékpárjai, a tarka virágosbódéi és heringesstandjai, a régiségei, a nyeregtetős csatornaparti házai, a koncerttermei, a mozijai és a politikai klubjai.

1925-ben, tizenhat éves koromban Nieuwenhuiséék visszavittek Bécsbe, hogy meglátogassam a vér szerinti családomat. Meglepett Bécs szépsége, és furcsán éreztem magam ezekkel az immár ismeretlen emberekkel. Ahogy a látogatás a végéhez közeledett, egyre jobban aggódtam az elutazásom miatt. Ám az édesanyám őszintén beszélt az örökbe fogadó szüleimmel.

– Jobb, ha Hermine visszamegy magukkal Amszterdamba. Ő már holland. Azt hiszem, boldogtalan lenne, ha most Bécsben maradna. – Kioldódott bennem a görcs, és hatalmas megkönnyebbülést éreztem.

Nem akartam megbántani a vér szerinti családomat, emellett fiatalkorú lévén szükségem volt a beleegyezésükre. De rettenetesen szerettem volna visszatérni Hollandiába. Az érzékenységem holland volt, és az érzéseim is jellemzően hollandok.

A tízes éveim végén kissé befelé forduló lettem. Rendíthetetlenül függetlenné váltam, és elkezdett érdekelni a filozófia. Spinozát és Henri Bergsont olvastam. Jegyzetfüzeteket töltöttem meg a legszemélyesebb gondolataimmal, vég nélkül róttam a sorokat. Mindezt titokban, csak önmagamnak, nem azért, hogy bárkivel megvitassam. Mélységesen vágytam arra, hogy megértsem az életet.

Aztán amilyen hirtelen jött, olyan gyorsan megszűnt a naplóírás szenvedélye. Egyszer csak zavarni kezdett, feszélyezve éreztem magam, féltem, hogy valaki véletlenül rábukkan ezekre a nagyon is magánjellegű gondolatokra. Egy nagy szelektálás során széttéptem és kidobtam az összes írásomat, és soha többé nem is tértem vissza a jegyzeteléshez. Tizennyolc évesen befejeztem az iskolát, és munkába álltam egy irodában. Bár továbbra is határozottan zárkózott és független nő maradtam, újra megnyíltam valamelyest a külvilág felé.

1931-ben, huszonkét évesen ismét meglátogattam a szüleimet Bécsben. Ezúttal már felnőtt nő voltam, és egyedül utaztam. Mivel egy ideje már dolgoztam, rendszeresen leveleztem velük, és amikor csak tudtam, pénzt küldtem nekik. Jól sikerült a látogatás, ám ezúttal már szóba sem került, hogy esetleg visszaköltözhetnék Ausztriába. Most már ízig-vérig holland voltam. Az éhes, tizenegy éves bécsi kislány, a nyakába kötött cédulával és masnival a hajában teljesen eltűnt. Immár erős, egészséges, fiatal holland nő voltam.

Mivel a bécsi látogatásaim során egyikünknek sem jutott eszébe, hogy le kellene cserélni az útlevelemet, papíron még mindig osztrák állampolgár voltam. Ám amikor Bécsben elbúcsúztam anyámtól, apámtól és a húgomtól, egyértelmű volt előttem az identitásom. Tudtam, hogy továbbra is rendszeresen fogok írni és pénzt küldeni nekik, hogy időnként meglátogatom őket, és ha eljön majd az ideje, elviszem hozzájuk a gyerekeimet, de örökre Hollandia lesz az otthonom.

Második fejezet

1933-BAN HUSZONNÉGY éves lettem. Nehéz év volt ez a számomra. Több hónapja állás nélkül lézengtem, mert egy másik irodai alkalmazottal együtt elbocsátottak a textilipari cégtől, az első és egyetlen munkahelyemről. Rossz idők jártak, és magas volt a munkanélküliség, különösen a fiatalok körében. Nehezen lehetett állást találni, de mivel fiatal, független szellemű nő voltam, vágytam arra, hogy újra dolgozhassak.

A házunkban, alattunk néhány emelettel lakott egy idősebb asszony, Blikné, aki időnként együtt kávézott a fogadott anyámmal. Blik asszony nő létére meglehetősen különös munkát végzett, bár a holland nők körében nem volt szokatlan, hogy állást vállaljanak. Utazó ügynök volt, és gyakran az egész hetet távol töltötte az otthonától, hogy háztartási termékeket mutasson be és adjon el gazdasszonyoknak, valamint háziasszonyokból álló kluboknak.

Szombatonként visszatért a kiürült táskájával, és jelentkezett az őt alkalmazó cégeknél, hogy feltöltse a mintakollekcióját, és leadja a megrendeléseket. Egyik szombaton valamelyik állandó munkahelyén hallotta, hogy az irodában dolgozó egyik lány megbetegedett, és a cég ideiglenes helyettesítőt keres.

Még aznap délután, miután leszállt a villamosról, rögtön felcammogott a lakásunkig, és bekopogott. Nevelőanyám behívott a konyhából, és lelkesen elújságolta a hírt. Blikné átnyújtott egy lapot.

– Hétfő reggel az első dolgod legyen…

Megköszöntem; izgalommal töltött el a kilátás, hogy ismét bizonyíthatom a függetlenségemet azzal, hogy dolgozom... már ha elég korán odaérek, és felvesznek. Hol is van az iroda? Ránéztem az újságra. Egyszerű, gondoltam, húsz perc sincs biciklivel. Talán tizenöt, ahogy én szoktam tekerni – szélsebesen. Az újságban ez állt:

OTTO FRANK

N. Z. Voorburgwal 120–126.

HÉTFŐ KORA REGGEL lecipeltem a masszív, használtan vásárolt fekete biciklimet a meredek bejárati lépcsőn, vigyázva, hogy össze ne piszkoljam a frissen mosott-vasalt szoknyámat és blúzomat. Büszke voltam a csinos ruháimra, amelyeket többnyire magam varrtam, hogy ezzel is spóroljak, de nem sokban különböztek az elegáns üzletekben árult holmiktól. A hajamat is a legújabb divat szerint, laza kontyban hordtam, és néhány barátom nevetve jegyezte meg, hogy az amerikai filmsztárra, Norma Shearerre hasonlítok. Alacsony voltam, alig több mint százötven centi, kék szemű, dús, sötétszőke hajjal. Alacsony termetemet magas sarkú cipővel próbáltam ellensúlyozni.

Észak felé indultam, és gyorsan magam mögött hagytam a csendes környékünket. A szokásos nyaktörő sebességemmel tekertem, a szoknyám lobogott körülöttem, ahogy könnyedén kanyarogtam a munkahelyük felé suhanó kerékpárosok áradatában a Centrumban, Amszterdam üzleti központjában.

Futólag rápillantottam a hatalmas De Bijenkorf áruház csillogó kirakataira, hogy megnézzem a legújabb ruhákat, majd átkeltem a nagy, forgalmas, galambokkal teli Dam téren, amelyet számos villamosvonal szelt át a Centraal pályaudvar felé. Ezután megkerültem a királyi palotát és az ősi Nieuwe Kerket – az Új templomot –, ahol 1898-ban, tizennyolc éves korában beiktatták Vilma királynőt (hivatalosan 1890-ben váltotta III. Vilmost, de nagykorúságáig anyja, Emma királyné uralkodott régensként helyette). Végül befordultam a forgalmas Nieuwezijds Voorburgwalra.

Ez szintén egy kanyargós utca volt, tele villamosokkal és munkába igyekvő emberekkel, és zömében tizenhetedik és tizennyolcadik századi nyeregtetős épületek szegélyezték. Megtaláltam a házat, és az utolsó néhány méteren már toltam a kerékpáromat.

Az előttem álló épület volt a legmodernebb az utcában, gyakorlatilag egy felhőkarcoló. A homokszín kőből készült bejárat fölött köríves napellenző díszelgett. Kilenc, szürkésbarna kővel elválasztott csupa üveg emelet nyújtózkodott a felhős ég felé. A kapu fölött fekete betűkkel állt e szokatlan épület neve: GEBOUW CANDIDA (Candida épület). Betaszigáltam a biciklimet a kerékpártartóra, és megigazítottam a hajam.

A Travies Rt. egy kétszobás kis irodában működött. Egy kedves arcú, barna hajú, tizenhat év körüli fiú fogadott. Munkaruhát viselt, és a helyiség egy postázónak tűnő részében éppen az árut pakolta és válogatta. A szoba nem volt valami világos, és a postázón kívül csak egy fa íróasztal állt benne, rajta fekete írógép és fekete telefon. A fiú elmondta, hogy Willemnek hívják, ő felel a szállítmányozásért, és egyéb dolgokat intéz a cégnek. Rögtön láttam, hogy barátságos és szimpatikus holland fiú, de mielőtt jobban szemügyre vehettem volna, egy halk, erősen akcentusos hang szólított a másik irodából.

Egy magas, vékony, mosolygós férfi volt az, aki félszegen, de úriemberhez illően bemutatkozott, ahogyan én is, majd belekezdett az állásinterjút megelőző szokásos beszélgetésbe. Sötét szeme az enyémbe kapcsolódott, én pedig annak ellenére is azonnal megéreztem, hogy kedves és szelíd természetű ember, hogy félénk és némiképp ideges viselkedése kissé merevnek mutatta. Egy rendezett íróasztal mögül állt fel; az irodájában összesen két íróasztal volt. Elnézést kért a gyenge holland nyelvtudásáért, és elmagyarázta, hogy nemrég érkezett Frankfurtból – olyannyira, hogy a felesége és a gyerekei még nem csatlakoztak hozzá.

Örömmel beszéltem vele németül, hogy megkönnyítsem a dolgát. Hálásan csillogott a szeme, hogy visszaválthatott az anyanyelvére. Otto Franknak hívták. Úgy saccoltam, hogy a negyvenes éveiben járhat. Bajuszt viselt, és a mosolya, amely gyakran felragyogott az arcán, egyenetlen fogakat fedett fel.

Bizonyára jó benyomást tettem rá, mert így szólt:

– Mielőtt munkába áll, velem kell jönnie a konyhába. – Elöntötte az arcom a forróság. Megkaptam az állást? El sem tudtam képzelni, mit akarhat a konyhában: talán egy csésze kávét? De természetesen követtem. Futólag bemutatott a kollégájának, Kraler úrnak, akivel az irodáján osztozott. Később megtudtam, hogy Victor Kraler Ausztriában született, akárcsak én.

A konyhában Frank úr gyümölcsöket, papírba csomagolt cukrot és egyéb hozzávalókat kezdett zsákokba pakolni, miközben a maga kulturált, csendes módján magyarázott. Megtudtam, hogy a Travies központja Kölnben van. A cég háziasszonyoknak szánt termékekre specializálódott, és ezek között volt egy pektin nevű anyag, amelyet Frank úr akkoriban a holland háziasszonyoknak forgalmazott. Almából készült – „almamagból”, viccelődött Frank úr –, és Németországból importálta. A háziasszonyok cukorral, friss gyümölcsökkel és különféle egyéb hozzávalókkal elegyítve körülbelül tíz perc alatt elkészíthették vele a saját lekvárjukat.

Átnyújtott egy papírlapot.

– Itt a recept. Készítse el a lekvárt! – Azzal megfordult, és magamra hagyott a konyhában. Hirtelen elbizonytalanodtam. Honnan tudhatta volna Frank úr, hogy még mindig a nevelőszüleimnél élek, és vajmi kevés közöm van a konyhához meg a főzéshez? Addig rendben, hogy a családban én főztem a legjobb kávét – de lekvárt? Elhallgattattam a kétkedő hangokat a fejemben, és elolvastam a receptet. Ismeretlen eljárás volt. Emlékeztettem magam, hogy bármire képes vagyok, amit a fejembe veszek. Így hát összpontosítottam, és egyszerűen követtem az utasításokat.

Lekvárt főztem.

A következő két hétben a kis konyhában dolgoztam, és egyik fazék lekvárt készítettem a másik után. Frank úr mindennap hozott egy zsáknyi különböző gyümölcsöt, és letette a pultra. Minden gyümölcshöz más recept tartozott. Nagyon gyorsan belejöttem a dologba, és a harmadik vagy negyedik napra már afféle szakértővé váltam. A lekvárjaim mindig tökéletesek voltak: finomak, élénk színűek, sűrűek, gyümölcsös ízűek. Egyre csak gyűltek a kitűnő lekvárral teli üvegek.

Frank úr azt javasolta, hogy Willemmel vigyünk belőle haza a családunknak. Így is tettünk. Ő magának nem vitt, mivel egyedül élt egy kis szállodában a Centrumban, és ott is maradt, amíg nem tudta a családját is átköltöztetni Amszterdamba. Keveset beszélt a családjáról, csak annyit árult el, hogy a felesége édesanyjánál laknak Aachenben, ami nagyon közel fekszik Hollandia délkeleti csücskéhez. A feleségét Edithnek hívták, és két kislányuk volt, Margot Betti, az idősebb, és Anneliese Marie, a kicsi, akit röviden csak Annénak hívott. Volt még egy idős édesanyja és pár rokona, akik Bázelben éltek, Svájcban.

Éreztem, hogy magányos; egy családos ember a családja nélkül. Természetesen ezt nem hoztam szóba. Túlságosan személyes téma lett volna.

Én őt Frank úrnak szólítottam, ő pedig engem Miss Santrouschitznek, mivel Európának ezen a táján a mi generációnkban nem volt szokás keresztnéven hívni a másikat. Én elég hamar fesztelenül éreztem magam a társaságában, ezért félresöpörtem a formaságokat.

– Kérem, szólítson Miepnek! – kértem, ő pedig beleegyezett.

Frank úrral hamar kialakult közöttünk az összhang is, mivel felfedeztük a közös szenvedélyünket a politika iránt. Kiderült, hogy azonos oldalon állunk. Bár engem úgy neveltek, hogy ne gyűlöljek, elítéltem a fanatikus Adolf Hitlert, aki akkoriban ragadta magához a hatalmat Németországban. Frank úr ugyanígy érzett, bár őt a dolog sokkal személyesebben érintette, mivel zsidó volt. Éppen Hitler zsidóellenes politikája miatt hagyta el Németországot.

Bár úgy tűnt, hogy a zsidók elleni hadjárat véget ért Németországban, engem mégis elborzasztott. Nekem soha nem voltak különösebb érzelmeim a zsidó emberek iránt. Amszterdamban annyira hozzátartoztak a városi élethez, hogy semmi szokatlant nem találtam bennük. Egyszerűen igazságtalanságnak tartottam, hogy Hitler különleges törvényeket hozott róluk. Szerencsére Frank úr átköltözött Hollandiába, és hamarosan a családja is követi. Németül beszélgettünk, és egyetértettünk abban, hogy jobb is hátat fordítani Hitler Németországának, és biztonságban, védve élni fogadott hazánkban, Hollandiában.

Teltek a napok, és úgy tűnt, hogy a beteg lány, akit helyettesítettem, nem tér vissza. Egy reggel, a konyhában töltött második hetem vége felé, Frank úr üres kézzel érkezett. Megállt a konyhaajtóban, és intett, hogy vegyem le a kötényt, amellyel a ruhámat védtem a lekvártól.

– Jöjjön, Miep! – szólt, és bevezetett az első irodába.

Az ablak mellett álló íróasztalra mutatott.

– Mostantól ennél az asztalnál fog ülni. Panasz- és információs pultnak nevezem, rövidesen megtudja, miért.

Letelepedtem hát a szoba sarkában, fél szemmel a villamosokat és az utca nyüzsgését figyeltem. Gyorsan megértettem, honnan kapta a nevét az íróasztalom. Most, hogy már a lekvárfőzés szakértője lettem, az lett a feladatom, hogy közvetlenül a nálunk vásárló háziasszonyokkal foglalkozzak.

Amit a lekvárkészítéshez árultunk, az egy boríték volt négy csomag pektinnel. A csomagok hátoldalára különböző lekvárok receptjeit nyomtattuk. A borítékban narancssárga-kék matricák is voltak az üvegek feliratozásához, valamint celofánnégyzetek, amelyeket meg kellett nedvesíteni, az üveg szájára feszíteni, és befőttesgumival rögzíteni. A képviselőnk, Blik asszony egész Hollandiában árulta a termékünket, mi pedig közvetlenül a boltokban és a drogériákban értékesítettük a kis készleteinket.

Sok háziasszony kezdte használni az eljárásunkat, ám gyakran nem követték pontosan a receptet. A nők hajlamosak voltak rá, hogy mindent egy kis fantáziával fűszerezzenek, és gyakran változtattak az utasításainkon: hol kicsit többet, hol kicsit kevesebbet tettek bele, amitől a lekvárjaik hirtelen vagy alvadt masszává, vagy vízszerű katasztrófává váltak.

A holland háziasszonyok mindig beosztással élnek, úgy elvből, mint kényszerűségből. Hollandnak lenni azt jelenti, hogy az ember óvatosan bánik a pénzzel, és rossz szemmel nézi a pazarlást. Így hát, miután kárba veszett a termékünkbe fektetett pénzük, az asszonyok dühösek lettek. Felhívtak bennünket, hogy közöljék, pocsék portékát árulunk. Nekem pedig az volt a feladatom, hogy udvariasan meghallgassam őket, rájöjjek, mit csináltak rosszul, és miért lett egy fazék ehetetlen lekvár az újításuk eredménye. Megnyugtattam őket, megkértem, hogy írják le a végeredményt, és a katasztrófa jellegéből meg tudtam állapítani, hogy mit rontottak el. Aztán elmondtam nekik, hogyan hozzák helyre. És a Travies Rt. máris nyert egy elégedett és hűséges vásárlót.

Kraler úr, a negyedik munkatársunk, egy köpcös, jóképű férfi volt, sötét hajú és precíz. Mindig komolyan viselkedett, soha nem viccelődött. Harminchárom év körüli lehetett. Jött-ment, intézte a dolgát, mindig nagyon hivatalosan és udvariasan, megbízásokat adott a fiatal Willemnek, és felügyelte a munkáját. Eddig szinte semmi dolgunk nem volt egymással. Úgy tűnt, hogy én Frank úr irányítása alá tartozom, és mivel vele nagyon jól kijöttem, örültem ennek a felállásnak.

Frank úr elégedett lehetett velem, mert más munkákat is kezdett rám bízni, például könyvelést és gépelést. Nem volt valami nagy a forgalmunk, de Frank úr újításainak és Blikné ügyességének köszönhetően kezdett felpörögni.

Egy nap Frank úr elégedett arccal közölte velem, hogy kibérelt egy lakást Dél-Amszterdamban, abban a negyedben, ahol én is laktam, és ahol az utóbbi időben sok német menekült telepedett le. Végre a családja is megérkezett Németországból. Láttam rajta, mennyire boldog.

Nem sokkal ezután bejelentette, hogy Heel kisasszony meggyógyult, és hamarosan visszatér a munkába. Próbáltam leplezni az elkeseredésemet, bólintottam, és arra gondoltam: igen, erre számítani lehetett.

– De – tette hozzá – nagyon örülnénk, ha maga is maradna rendes irodai alkalmazottként. Mit szól hozzá, Miep?

Nagyot dobbant a szívem.

– Igen, természetesen maradok, Frank úr!

– Az üzlet egyre jobban megy – magyarázta. – Lesz elég munka magának és Heel kisasszonynak is. Máris kerítünk magának egy másik íróasztalt meg minden egyebet, amire szüksége van.

Egy reggel Frank úr megkérdezte, hogy van-e pluszkávé és -tej a konyhában. Feltételeztem, hogy látogatót vár. Épp a munkámba merültem, amikor hallottam, hogy nyílik az ajtó. Frank úr látogatói, gondoltam, és odapillantottam. Egy kerek arcú, konzervatívan, de jól öltözött nő lépett be, sötét haját kontyba tűzve viselte. A harmincas éveiben járhatott. Mellette pöttöm, sötét hajú kislány lépkedett hófehér bundában.

Frank úr is meghallhatta az ajtónyitást, és kijött, hogy üdvözölje a vendégeket. Mivel én ültem a legközelebb, először hozzám vezette őket.

– Miep – szólt németül –, szeretném, ha megismerkedne a feleségemmel, Edith Frank-Holländerrel. Edith, ő itt Miss Santrouschitz. – Frankné olyannak tűnt, mint a művelt, gazdag családból származó emberek – távolságtartóan, de őszinte nyíltsággal viselkedett. Majd Frank úr mosolyogva hozzátette: – Ő pedig a kisebbik lányom, Anne.

A bolyhos fehér bundát viselő kislány felnézett rám, és csinált egy pukedlit.

– Németül kell beszélnie vele – magyarázta Frank úr. – Sajnos nem tud hollandul. Még csak négyéves.

A kis Anne szégyenlős volt, és eleinte el sem mozdult az anyja mellől. Ám a finom kis arcát uraló nagy, sötéten csillogó, kíváncsi szeme mindent magába szívott.

– Miep vagyok – mutatkoztam be mindkettőjüknek. – Hozok egy kis kávét. – Kisiettem a konyhába, hogy összekészítsek némi frissítőt.

Mire a tálcával visszatértem az irodába, Frank úr már körbevitte a feleségét és a lányát, hogy megismerkedjenek Kraler úrral és Willemmel. Anne minden figyelmét Willem és az iroda berendezése kötötte le. Bár még mindig félénken viselkedett, úgy tűnt, kezd megbarátkozni velem, és érdeklődve tanulmányozta azokat a dolgokat, amelyek nekünk, felnőtteknek unalmasak és hétköznapiak voltak: szállítódobozokat, csomagolópapírokat, madzagokat, számlatartókat.

Míg Frank úr és a felesége a kávéjukkal visszavonultak Frank úr privát irodájába, Anne ivott egy pohár tejet, majd odamentünk az íróasztalomhoz. Megbűvölve nézte a fényes fekete írógépemet. Apró ujjait ráhelyeztem a billentyűkre, és megnyomtam. Felragyogott a szeme, amikor a betűfejek felugrottak, és fekete betűket nyomtattak a gépbe fűzött számlára. Aztán megmutattam neki az ablakból nyíló kilátást – úgy gondoltam, hogy az ilyesfajta izgalmas élénkség minden gyereknek tetszene. Igazam volt. Érdeklődve nézte az odalent nyüzsgő villamosokat, bicikliket, járókelőket.

Annét figyelve arra gondoltam, hogy egyszer majd én is ilyen gyereket szeretnék. Csendes volt, engedelmes, mindenre kíváncsi. Megitta a pohárban maradt kevéske tejét, és rám nézett. Nem kellett beszélnie, a tekintete elárulta, mit szeretne. Elvettem az üres poharát, és újratöltöttem.

AHOGY A VÁSÁRLÓINK megtanulták egyre ügyesebben követni a recepteket és elkészíteni a lekvárokat, a panasz- és információs pultnál végzett munkám egyre inkább elveszítette a jelentőségét. A könyvelési, gépelési és számlázási feladataim viszont az üzlet fellendülésével megsokasodtak. Willem jó pajtásom lett, olyan volt, mintha az öcsém lenne. Remekül kijöttünk egymással.

Reggelente ebédet csomagoltam magamnak, és elbicikliztem az irodába. Elhaladtam a Montessori iskola mellett, ahová Frank úr beíratta a kis Annét és a másik lányát, Margotot, aki két évvel idősebb volt Annénál. Modern téglaépület volt, a járdája tele kacagó és futkározó gyerekekkel. Frankék a Merwedepleinre költöztek, egy a miénkhez hasonló utcába, egy nagy, barna téglaépületbe, talán három-négy utcával északkeletre tőlünk, szintén a Folyónegyedben.

Napról napra egyre több menekült érkezett a környékünkre Németországból, főleg zsidók, és már az a vicc járta, hogy a 8-as villamoson „hollandul is beszél a kalauz”. Sokan közülük jómódúbbak voltak, mint a környéken lakó holland munkások, és nagy feltűnést keltettek, amikor szőrmékben vagy más divatos holmikban megjelentek.

Mivel olyan ember voltam, aki sosem sétál, ha egyszer futhat is, és aki szereti a sebességet, mindig kerékpárral száguldottam a munkahelyemre, és pontosan fél kilencre ott is voltam, mielőtt Frank úr, Kraler úr vagy akár Willem megérkezett volna. Legelőször is kávét főztem mindannyiunknak. Ez minden reggel az én feladatom volt. Örömmel töltött el, hogy egy finom, erős kávéval gondoskodom arról, hogy a többieknek jól induljon a napja. A fekete után mindannyian készen álltunk a munkára.

Egyik nap új íróasztalt hoztak az irodába, és elhelyezték az enyémmel szemben. Nem sokkal később megjelent egy velem egykorú, hétköznapi külsejű, szőke, kissé pufók lány, és visszakövetelte az asztalát. Átültem a másikhoz. Ő volt Heel kisasszony, az alkalmazott, akinek annyira elhúzódott a betegsége. Ezentúl Willemmel és vele osztoztam az elülső irodán.

Heel kisasszonnyal nem jöttünk ki túl jól egymással. Bármiről csevegtünk, ő mindenben szakértőnek tüntette fel magát. Zene, könyvelés vagy bármilyen téma adódott, mindig övé volt az utolsó szó. Ő volt Mindentudó kisasszony, ha létezett valaha ilyen.

Egyre gyakrabban szónokolt egy új politikai csoportról, az NSB-ről, amelyhez csatlakozott – ez a mozgalom a hitleri nemzetiszocialisták holland megfelelője volt. Hirtelenjében Hollandiában is létrejött egy náci párt. Minél többet hirdette Heel kisasszony az új dogmáit Willemnek és nekem – amelyek között a zsidókkal kapcsolatos rasszista kitételek is szerepeltek –, én annál bosszúsabb lettem.

Végül nem bírtam tovább féken tartani a nyelvemet.

– Ide figyelj – mondtam neki a szemébe nézve –, tudod, hogy a főnökünk, Frank úr is zsidó?

Rá jellemző mozdulattal gőgösen hátravetette a fejét.

– Hogyne tudnám. De Frank úr úriember.

Élesen felcsattantam:

– Vagyis szerinted minden keresztény úriember?

Ez a gúnyos megjegyzés beléfojtotta a szót, elfordult, és átnézett rajtam. Nem beszéltünk többet, az iroda korábban meghitt légköre pedig hűvössé és feszélyezetté vált. Ügyeltünk rá, hogy előtte ne hozzuk szóba többé a politikát. Kíváncsi voltam, Frank úr mit gondol a leplezetlen náci kapcsolatairól, és vajon ki fogja-e rúgni. Az irodában feszültség uralkodott, mintha mindannyian valami elkerülhetetlenre vártunk volna, hogy bekövetkezzen.

Ám nem csak munka volt az életemben. Ebben az időben igen élénk társasági életet éltem. Szerettem táncolni, és sok fiatal holland lányhoz hasonlóan egy táncklubba jártam. Amszterdamban az első lányok közé tartoztam, akik megtanulták a charlestont, a two-stepet, a tangót és a slow foxot. A klub a Stadhouderskadén volt. A barátnőimmel hetente egyszer jártunk órákra, ahol egy tanárral, egy zongoristával és egymással gyakoroltuk a táncokat.

Szombaton és vasárnap a klub ingyenes táncestet tartott. Ilyenkor olyan számokra táncoltunk a fiatalemberekkel, mint a When You Wore a Tulip, a My Blue Heaven és az I Can’t Give You Anything But Love, Baby. Olyan elevenen, lendületesen mozogtam, és annyira imádtam táncolni, hogy egy percre sem pihenhettem meg. Valaki mindig a kezét nyújtotta felém, hogy táncba vigyen, és utána hazakísérjen.

Számos vonzó fiatalember legyeskedett körülöttem, köztük egy nálam néhány évvel idősebb, nagyon magas, jól öltözött és rendkívül vonzó holland férfi, akit Henk Giesnek hívtak. Akkor ismertem meg, amikor évekkel korábban együtt dolgoztunk a textilipari cégnél. Én irodai alkalmazott voltam, ő pedig könyvelő. Összebarátkoztunk, és bár azóta külön utakon jártunk – én a Travies Rt.-hez kerültem, Henket pedig az amszterdami Szociális Munkaügyi Hivatal alkalmazta szociális munkásként –, azért tartottuk a kapcsolatot. Rendkívül vonzó férfinak találtam: dús, világos haja ragyogott, a tekintete meleg volt, és élettel teli.

Henk is a Folyónegyedben lakott. Valójában a régi Dél-Amszterdamban nőtt fel, az Amstel folyó közelében, amikor ott még tanyák voltak, és tehenek meg birkák legeltek a mezőn. Most egy családnál bérelt szobát, a Rijnstraaton. Ez egy kereskedelmi utca volt, sok üzlettel és sötét lombú szilfákkal.

FRANK ÚR ÚJÍTÁSAI még jobban fellendítették a Travies Rt.-t. Főnököm holland nyelvtudása jelentősen javult, és hosszú órákat töltöttünk azzal, hogy fejünket összedugva reklámokat írtunk a termékünkhöz, amelyeket aztán elhelyeztem a háziasszonyok által olvasott magazinokban.

Kraler úr nem mindig volt velem annyira elégedett, mint Frank úr. Victor Kraler, aki mindig komoly volt, határozott, és sötét haját mindig szorosan hátrafésülte, azt szerette, ha a dolgokat úgy intézték, ahogyan ő szokta, és csakis úgy. Egyszer Frank úr átadott nekem egy levelet.

– Kérem, válaszoljon erre a levélre, Miep! – mondta.

Így tettem, majd a válaszlevelet bevittem a közös irodájukba, és megmutattam Frank úrnak. Ő csendben átolvasta, és bólintott.

– Rendben.

Kraler is vetett rá egy pillantást, de nem értett egyet Frank úrral.