Shantel Tessier

THE SINNER

A BŰNÖS

A mű eredeti címe: The Sinner by Shantel Tessier

Fordította: Márton Andrea

Copyright © 2023, Shantel Tessier

Hungarian translation © 2024, Márton Andrea

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ÉN ESKÜSZÖM.

TE ESKÜSZÖL.

MI ESKÜSZÜNK.

PLAYLIST / ZENÉK LISTÁJA

Adelitas Way: Sick

Halsey: Gasoline

Citizen Soldier: Thank You for Hating Me

Neoni: DARKSIDE

Three Days Grace: I Hate Everything About You

Ellise: Lilith

Xana: Pray

Five Finger Death Punch: Battle Born

FIGYELMEZTETÉS

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Ez NEM egy ártatlan romantikus regény. Ne feledjük: ez a regény szigorúan a képzelet műve, és csakis a mocskos gyönyörkeltés a célja! Semmiképpen NEM hunyok szemet a szereplők közötti bármiféle helyzet vagy cselekedet fölött. Ez egy felnőtt dark romance, ami tizennyolc éven felüliek számára készült.

Ha nincs semmi, ami felkavar, nyugodtan ugorj a Prológusra! Ha van, olvasd el az alábbiakat!

A felkavaró tartalom többek között az alábbiakra vonatkozik:

BDSM (nincs menekülőszó megadva vagy használva), gyilkosság, szexuális aszfixia (légzéskontrolljátékok), öngyilkosság, drogok, beleegyezés nélküli közösülés, közösülés megkérdőjelezhető beleegyezéssel, beleegyezés hiányát imitáló közösülés, kierőszakolt testátalakítás, maszkok, szexuális segédeszközök, vízi megkötözés, anális szex, önmegkötözés, késes játékok, fegyveres játékok, véres játékok, életkorral kapcsolatos játékok, szerepjáték, becserkészés (grooming), gyermekbántalmazás, félelemmel kapcsolatos játékok, megalázás, megszégyenítés, kényszerített orgazmus, nemi erőszak, szomnofília (öntudatlan személy szexuális izgalma{1})

Az összes dark romance olvasónak, akiknek az elméje ugyanolyan beteg, akár az enyém – ez a könyv nektek szól. Fogadjátok be a sötétséget, mert létezik a fény, mely majd idővel felragyoghat! És mindegyikőtök egy kibaszott csillag, úgyhogy sose féljetek bevilágítani az éjszakát!

PROLÓGUS

LORD

Egy Lord komolyan veszi esküjét. Csak a vér által kötelezi el magát arra, hogy azokat szolgálja, akik teljes odaadást követelnek tőle.

Egy Lord a Láncolat igazi részének tekinti magát, a közösség Oszlopának, hisz a Rendben, és tudja, hogy övé lesz a Diadal.

Egy Lordot be kell avatni ahhoz, hogy tag lehessen, de bármikor bármilyen okkal el lehet távolítani. Ha túljut a beavatás három fázisán, akkor örökre megismeri a hatalmat és a vagyont. Azonban nem minden Lord egyforma. Egyesek erősebbek, okosabbak, kiéhezettebbek a többieknél.

Feladatuk az, hogy kiderítsék, milyen messzire képesek elmenni a hűség terén.

Elmennek a legvégsőkig, hogy bizonyítsák odaadásukat.

Hajlandók bebizonyítani elkötelezettségüket.

Egy áldozat sem elegendő, csak az életük.

A korlátokat kitolják, az erkölcsöket sutba dobják.

Egy Lord lehet bíró, esküdtszék és kivégző is. Senkiéhez nem fogható hatalommal bír, ugyanúgy, akár a testvérei.

Kiválasztott:

Egy Lordnak cölibátust kell tartani az első három évében a Barrington Egyetemen. Amint a beavatással bejut a Lordok közé, elnyeri jutalmát – megkap egy kiválasztottat a negyedik évre.

Lady:

Miután a Lord elvégzi a Barrington Egyetemet, feleségül vesz egy Ladyt, aki őt fogja szolgálni. Ha a Lord előbb hal meg, asszonyát egy másik Lord kapja ajándékba, hogy biztosítsák, a titkok a titkos társaságon belül maradjanak.

ELSŐ FEJEZET

BEAVATÁS

SIN

HŰSÉG

AZ ELSŐ ÉV A BARRINGTON EGYETEMEN

Felülök az ágyban, ahogy hallom, hogy hálószobám ajtaja a falnak csapódik. Felkapcsolják a villanyt, én pedig pislogok az éles fényben. Férfihangok kiáltoznak mindenütt, de kábult agyam nem ismeri fel a szavakat.

Kezek ragadják meg a testemet, és azonnal száguldani kezd bennem az adrenalin. Vaktában a levegőbe ütök, testem most már teljesen éber, és tudatában van annak, hogy emberek jöttek a szobámba. Valakit arcul ütök, egy férfi felnyög. Még egy testrészt sikerül megütnöm, valaki elkáromkodja magát.

Azonban túl sokan vannak. Felrántanak az ágyról, arccal előre a padlóra zuhanok. Valaki a hátamba térdel, karomat a hátam mögé szorítják.

– Hagyjanak békén! – kiáltom, de valamit a fejemre húznak, így hatékonyan megfosztanak a látás képességétől.

Hangos zihálásom betölti a forró és nehéz csuklyát.

A hátamra gördülök. Céltalanul rúgkapálok, próbálok eltalálni valakit. De valami a mellkasomra nehezedik, szúrást érzek a nyakamon. Testem azonnal felmondja a szolgálatot, elernyedek a padlón. Utolsó emlékem az, hogy valamit
a bokám köré tekernek, és fennakad a szemem.

• • •

Kinyitom elnehezült szemhéjamat, többször is pislognom kell, mire fókuszálni tudok. Fejem kába, testem nehéz. Ezek begyógyszereztek! Beletelik pár másodpercbe, mire rájövök, hogy egy férfiakkal teli teremben vagyok – más, beavatásra váró Lordokkal együtt.

Csak hármat számolok meg. A többieket valószínűleg máshova vitték, másfajta beavatásra. A pletyka szerint több csoportba osztják be az embereket. Így nem tudjuk mindannyian, hogy mi történik. Hogy mit várnak el tőlünk. Egyeseket nagyobb kihívás elé állítják. Hogy elválasszák az ocsút a búzától.

Ez a világuralom felé vezető út egyik állomása. Ha férfi akarsz lenni, akkor el kell venned egy életet. Ezt egyszer apám mondta, amikor véresen, kezében pisztollyal tért haza.

Gyerekkoromban mindig tudtam, hogy a mi családunk más. De azon az éjszakán gyanúm bizonyossággá vált. Tizenkét évesen tudtam meg, hogy apám Lord, és egy napon én is esélyt kapok, hogy az legyek.

Meglepődnél, mire képes egy ember a túlélésért, Easton! – tette hozzá apám, amikor megkérdeztem, hogyan bírja elvenni egy emberi életet, majd folytatni a napját úgy, mintha mi sem történt volna.

– Üdvözlet, fivéreim! – szólal meg mögöttem Lincoln. – Ez itt az út kezdete. Az első feladat, uraim. Ha nem teljesítitek, nem kaptok másikat.

Vagyis ha nem öljük meg a célpontunkat, végünk van. És senki nem akarja, hogy megfosszák a lordi címtől. Nem ölnek meg, de egész életedben fennáll majd ennek a lehetősége.

A Lord rang lényege az, hogy elvégzed helyettük a piszkos munkát. A világban több millióan vagyunk. Egy hároméves beavatás végén kapjuk meg a lordi címet, és ha megszegjük az eskünket, megölnek.

Összekötözött kezű, fején csuklyát viselő férfit löknek a szoba közepére. Koszos ruháját vér és ürülék szennyezi.

– Uraim! – lép oda mögé Lincoln. – Ki mutatja meg, hogyan is kell ezt csinálni? – teszi fel a kérdést.

– Majd én – mondom gondolkodás nélkül. Most nincs idő félni. Itt az alkalom megmutatni, milyen vagyok. A világot nem lehet úgy irányítani, hogy félsz feláldozni másokat.

Linc odalép hozzám, és bólint.

– Tessék, Sin! – szólít a becenevemen. – Válaszd ki a módját!

Remegő lábbal felállok, agyam még mindig kába, de tudom, hogy képes vagyok rá. Odalépek egy asztalhoz, melyen kötél, fegyver és zsebkés fekszik.

Válaszd ki a módját!

Felkapom a kést, és visszafordulok a szoba közepén térdelő férfihoz. Fejét ingatja, de kiléte a csuklya miatt rejtve marad előttünk. Nem számít, ki az. Ha nem én ölöm meg, valaki más majd itt megteszi. Fojtott kiáltásaiból ítélve kipeckelték a száját.

Mielőtt elérném, arccal előre a földre esik, és megpróbál távolabb kúszni a földön. Ha józanul tudnék gondolkozni, kinevetném. Oldalba rúgom, így a hátára zuhan. Ráülök meztelen mellkasára, és megpillantom rajta a Lordok címerét – egy kört, melyen vízszintes vonalak futnak át. A címer nem régi, de nem is új. Talán néhány éves lehet.

Érzem, hogy minden tekintet rám szegeződik. Mély levegőt veszek, leguggolok, kinyitom a zsebkést, és a pengét a férfi nyakába döföm. Kirántom, nézem, ahogy mindkettőnket beborítja a spriccelő vér. A férfi teste rángatózik, de végül teljesen mozdulatlanná merevedik.

Felállok, és Lincoln felé nyújtom a kést, aki rám mosolyog.

– Tartsd meg!

MÁSODIK FEJEZET

BEAVATÁS

SIN

ODAADÁS

A MÁSODIK ÉV A BARRINGTON EGYETEMEN

Felpattanok a motoromra, a fülhallgatómban teljes hangerővel szól az Adelitas Way Sick című száma, azonban a dal váratlanul elhallgat, a telefon üzenet érkezését jelzi. Lehúzom bőrdzsekim cipzárját, kiveszem a mobilomat, és elolvasom az üzenetet.

ISMERETLEN SZÁM: Harminc perced van.

Elteszem a készüléket, felveszem a bőrkesztyűt, felteszem a sisakot és meghúzom a szíjat a nyakam alatt. Elindítom az elsötétített R1-est, érzem, hogy a motor felbőg a lábam között, és sebességbe rakom. Kiszáguldok a parkolóból, a hátsó kerék csak úgy csikorog. Egy mellékúton megyek,
a kanyaroknál behajolok, térdem szinte súrolja a talajt, ahogy felfelé haladok a dombon a pennsylvaniai úton.

Ahogy az emelkedőn száguldok felfelé, a fényszóró megvilágítja a kétsávos utat. Itt nincs padka. Az út mellett közvetlenül fák állnak. Egy rossz mozdulat, és a kórházban vagy a temetőben végzem. Most, késő éjszaka senki nincs az utakon, úgyhogy ha balesetet szenvedek és nem halok meg azonnal, ki tudja, mennyi idő, mire rám találnak. Egyik sem tűnik vonzó lehetőségnek ma este.

Célállomásom felé közeledve lassítok, beveszem az utolsó kanyart, majd megállok a domb tetején. Leteszem a lábamat kétoldalt, hogy megtartsam a motort, és szemügyre veszem az elém táruló házat.

Négyemeletes, üveges homlokzatú épület, mást nem látni. Olyan éles a világítás, hogy ha a bukósisak üvege nem lenne sötétített, megfájdulna a szemem.

Jártam már itt korábban is. Elég sokszor életem húsz éve alatt. Most először érkezem ide üzleti ügyben.

A kavicsos autófeljárón kocsik sorakoznak. Az illető partit ad. Ez nem meglepő. Egy ilyen pozícióval rendelkező férfinak minden esetben fenn kell tartania a látszatot. Köztiszteletnek örvendő Lord. De valami olyasmit tett, amit a Lordok nem helyeselnek.

Általában nem érdekelne, mit követett el, akár Lord, akár nem. A parancs az parancs. De pont ez az ember? Ez a ház? Miért? Nyilván az évek során nem figyeltem fel valamire, ami végig ott volt az orrom előtt. Talán túlságosan elvakítottak a nagy cicik és a világosszőke haj ahhoz, hogy a házban bármi mást is észrevegyek.

Felemelem a lábfejemet, ismét sebességbe teszem a motort és elindulok, a rejtett úton lekanyarodok a dombról. Egyik vendége sem használná ezt az utat, hogy megközelítse a házat, így rejtve maradok.

A domb aljára érkezve továbbmegyek a ház felé, majd az út mentén megállítom a motort. Betolom a fák közé, elrejtem a sötétben. Leveszem a sisakomat, a bőrkesztyűmet, a hátizsákomat a vállamról és a kabátomat is, hogy két karom könnyebben mozogjon. Kiszedem a fülhallgatót a fülemből és a farmerem zsebébe teszem. Majd a hátizsákomat az ülésre rakom, és kinyitom a cipzárt. Kiveszem, amire szükségem van, majd rácsavarom a hangtompítót a cső végére. A fegyvert a farmerem hátsó zsebébe nyomom, egyelőre ott biztonságban van. Majd leveszem a kapucnis pulcsit, áthúzom a fejemen, a maszkot is, majd felveszem a hátizsákot, a biztonság kedvéért, és átvágok az úton, elindulok a ház felé.

Amint átérek a túloldalra, bakancsom alatt ropognak a levelek és a gallyak. Az éjszaka közepén a házból jövő fény bevilágítja az erdőt. Ha netán a parti bármelyik vendége nem találná meg a húszmillió dolláros kúriát.

Felmegyek a házhoz, és elmosolyodom azon, hogy ez a barom még a külső kapunál sem állított biztonsági őrt a mai estére. Ilyen kibaszottul gőgös. Ostoba pöcs! Nem érinthetetlen.

Meglapulok, lekuporodok a birtokot szegélyző, szépen nyírt bokrok mögé. Időnként kikukkantok, látom, hogy a vendégek kiszállnak a kocsikból és a limuzinokból, majd fehér szmokingos inasok kísérik be őket.

Egyetlen biztonsági őrnek kinéző embert sem látok. Ez az ember itt biztonságban érzi magát. A ház oldala felé indulok, és megpillantom a fa ablakrostélyt, amit az a lány használ: így osont ki és be a birtokról. Felmászok rajta egészen az emeletig, és átugrok a korláton, az erkélyre. Bőrkesztyűs kezem a kilincsre szorul, ahogy lenyomom, érzem, hogy nincs bezárva.

Beosonok a hálószobába, körülnézek, látom, hogy üres – tudtam, hogy így lesz. A lány odalent van, a vendégekkel együtt bulizik. Órák óta tart ez a parti. Biztos vagyok benne, hogy mostanra már holtrészeg és kurvára unatkozik.

A szoba makulátlan. Minden egyes tárgy a helyén van.
A fal mellett balra oszlopos, king size ágy áll. A fehér ágytakarón már-már rögeszmésen sok díszpárna hever. Az ágy végében elhelyezkedő padon a kedvenc takarója, amibe szeret beburkolódzni, amikor filmet néz. Pár éve tőlem kapta a születésnapjára.

Lassan végigmegyek a szobán, beszívom a vaníliaillatot. Felnyögök, eszembe jut, ahogy belemarkoltam a hajába, és arcomat a nyakába temettem. Ahogy hófehér combjába markoltam, miközben basztam a pináját.

Olyan kibaszottul keményen áll a farkam, hogy az már fáj. Ébren is róla álmodom. Úgy felemészt a vágy, hogy szinte már fuldoklom.

A fejemet ingatom, megigazítom a farkamat a nadrágomban, és az ajtó felé indulok. Erre most nincs időm.
A hálószoba ajtaját nyitva hagyom, kilépek a szobából egy megvilágított folyosóra. Jól ismert művészek nagy alakú, drága műalkotásai függenek a falakon, amikért ez az ember milliókat fizetett.

Zene szűrődik fel az alsó szintről, kesztyűs ujjaim a fakorlátra fonódnak – lepillantok a vendégekre.

Mindenki elegáns, mint mindig. De pillantásom egy világosszőke lányon állapodik meg. Ellington Jade Asher.
A bárpult mellett áll, a sarokban. Nekidől, miközben gyönyörű arca teljesen kifejezéstelen – kezében egy pohár pezsgő, bámulja a tömeget. Vajon hány pohárral ivott már meg?

Az én kicsi démonom. Mindig is ő volt az igazi. Nem tudja, de ha eljön az ideje, majd elmondom neki.

Az anyja lép oda hozzá, és Elli színlelt mosollyal fordul felé.

Hamarosan, Elli. Hamarosan úgy imádsz majd, ahogy az ördög imádja saját poklát.

Egy férfi indul fel a lépcsőn, és amikor meglátom, ki az, elmosolyodom. Bingó!

Ellököm magamat a korláttól, gyorsan a folyosó végi hálószobába sietek. Elbújok a nyitott ajtó mögé az árnyékban, és várok.

Ahogy hallom közeledő lépteit, szívem egyre szaporábban ver. Kihúzom a fegyvert a zsebemből, lassan kibiztosítom, úgy, hogy a lehető legkevesebb zajt csapjak.

A férfi belép a szobába, én pedig figyelem, ahogy elhalad az extra méretű ágy mellett és a közvetlenül nyíló fürdőszobába tart – végig fütyörészik. Látni a fénycsíkot a csukott ajtó mögött, én pedig odalépek, lassan lenyomom a kilincset és bekukkantok. Látom, hogy a mosdókagyló mellett áll, és kinyit egy orvosságos üveget. Viagra.

Bassza meg, remélem, valaki lelő, még mielőtt gyógyszert kell szednem azért, hogy felálljon!

A szájába pottyantja a tablettát, felhajtja a pohár whiskey-t. Nem tudom, miért akar álló farokkal mászkálni a partin, de mindegy.

Amikor megfordul, hogy kimenjen, belépek a fürdőszobába, felemelem a fegyveremet, és a fejére célzok. Nincs ideje felfogni, mi történik, mert meghúzom a ravaszt.

A lövedék pont a két szeme között találja el. Vér folyik végig az arcán, rá az ingére, én pedig figyelem, ahogy kék szeme elsötétedik. Mosoly ül ki arcomra, ahogy nézem, amint az élet lassan elfogy belőle. Szeretem a gyilkolás mámorát. Tudom, hogy egy sorozatgyilkos ugyanezt mondaná. És bár én gyilkolok, azért teszem, mert megparancsolják nekem. Nem azért, mert találomra kiválasztok embereket, hogy aztán megkínozzam őket. A feladataim magasabb szintről érkeznek. És sosem lehet nemet mondani. A Lordok világában vagy ölsz, vagy téged ölnek meg. Nem tudom, ki hogy van vele, de én bármit megtennék, hogy életben maradjak. Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy el kell vennem egy életet.

A férfi térdre esik, majd arccal előre a fehér márványpadlóra zuhan.

Letérdelek mellé, és kiveszem William Westmancott öltönyéből a mobiltelefonját. Majd kirakom a hátizsákomból a csapszegvágót, jobb mutatóujját a két penge közé fogom, és leválasztom. Ahogy elengedem a kezét, friss vér folyik a levágott ujj helyéről.

– Erre szükségem lesz – mondom, és ismét kinyitom a hátizsákot, kihúzom a kis uzsonnásdobozt. Beleteszem az ujjat, körberakom a jégzselével, majd lehúzom a dzsekim cipzárját, és elteszem a telefonját. Persze billentyűzár van rajta. Soha ne feledd: ne az egyik testrészeddel zárd le a telefonodat! A testrész könnyedén eltávolítható és felhasználható. Még a szem is.

Felkapom a fejemet, amikor meghallom, hogy valaki hangosan beszívja a levegőt. Mikor megpillantja az arccal lefelé heverő férfit, piros szája sikolyra nyílik. A pezsgőspohár kiesik a kezéből, és összetörik a cipősarka mellett.

– Apuci…

Még mielőtt befejezhetné a mondatot, nekilököm a nyitott ajtó melletti falnak. Kezem a szájára szorul, és a falnak nyomom.

Nagy, jégkék szempár pillant az arcomat elfedő maszkra. Még soha nem láttam ilyen szépet. Egész nap tudnám bámulni. Még soha nem volt ilyen nagy a szeme: rémülettel tölti el az, amit lát. Én magam. Érzem, hogy kis teste remeg, és könnyek szöknek a szemébe. Gyönyörű.

Pislog, lepillant a férfi holttestére, majd visszanéz rám. Kiveszem a fegyvert a farmeromból, és szabad kezemmel a bordái közé nyomom. Felnyög, lába elgyengül. De én elveszem kezemet a szájáról, és a nyaka köré fonom, megszorítom, elzárom a levegő útját.

Ajkán elkenődött a rúzs, de szétnyitja, én pedig továbbra is a bordái között tartom a fegyvert.

– Ez a mi kis titkunk – suttogom, de úgy, hogy a hangom ne áruljon el. Ez a lány ismer engem.

Bólint, megragadja az alkaromat, és haragszom magamra azért, hogy kesztyű van rajtam, mert már korábban álmodoztam arról, hogy milyen lenne, ha így megérinthetném a bőrét. Persze közben épp keményen kúrtam a pináját.

– Nem szívesen ölnélek meg téged is – nyomom még erősebben a bordái közé a fegyvert, abban a reményben, hogy komolyan vesz. Soha nem ölném meg, de biztosan megbánná, hogy életben maradt.

Alsó szempillái nedvesek, a könnyek peregni kezdenek végig az arcán, szája elkékül. Teste küzd ellenem, de nem annyira, mint vártam. Félrehajtott fejjel figyelem, ahogy előretolja a csípőjét, és tudom, hogy érzi, milyen kemény vagyok.

A nyelvembe harapok, nehogy felnyögjek. Bassza meg, tudtam, hogy ilyen lesz! Valahol mélyen mindig is tudtam, hogy amint alkalmam lesz rá, hogy a magamévá tegyem, ő lesz az én mocskos kis ribancom.

Elengedem, és hátralépek. Térdre esik, köhög és zokogásban tör ki. Leguggolok elé, a fegyverrel kisimítom világosszőke haját könnyes arcából. Fátyolos szemmel pillant fel rám, és elképzelem, milyen lenne lenyomni a farkamat szűk torkán. Vagy milyen lenne hátulról benyomulni a puncijába. Elérni, hogy elélvezzen, miközben azt a férfit bámulja a földön, akit az imént öltem meg. Azt akarom, hogy ez a férfi megtudja, ez a nő egy szép napon az én mocskos kis ribancom lesz, és olyan dolgokat fogok művelni vele, hogy ő maga is megundorodik magától. Dróton rángatom majd, akár egy bábut.

– Kérem…

Felállok, belemarkolok a hajába és talpra rántom. Fel akar kiáltani, de szabad kezem a szájára szorul, és háttal nekem magamhoz húzom. A hátizsák már a vállamon van, így a fegyvert ismét a bordái közé nyomom, és merev szájjal adom ki a parancsot:

– Indulás!

Azt teszi, amit mondok, feltett kézzel indul el – némán végighaladunk a fürdőszobán, át a hálón, végig a folyosón a hálószobájáig – a lenti vendégek mit sem vesznek észre.

Bakancsommal benyomom az ajtót, majd elengedem, és a szoba túlsó végébe lököm. Bezárom az ajtót. Kettesben vagyunk.

– K-kérem… – könyörög, és szembefordul velem. Tetszik, hogy rám akar nézni. Nem fordul el, nem bújik el. Nagy, kék szemével végignéz, felméri, mekkora vagyok, azt latolgatja, mit tehetne. Amikor rádöbben, hogy nem tudna legyőzni, megnyalja nedves ajkát, és alkudozni kezd. – Ha pénz kell…

– Arccal a földre! Kezet a tarkóra! – parancsolom meg, amilyen halkan csak tudom. Abban a pillanatban, amint kilépek az ablakon, segítségért fog rohanni. És ez elfogadhatatlan.

Megadón felemeli a kezét, a mozdulattól rövid fekete koktélruhája még feljebb csúszik, kilátszik a combja felső része. Egy pillanatig bámulom, azon tűnődve, milyen íze lehet. Legszívesebben széttolnám a két lábát, közé temetném a nyelvemet, és addig nyalnám, amíg azt nem sikoltozza, hogy hagyjam abba.

Megszívja az orrát, és tovább beszél – erre felfigyelek.

– Én nem fogok…

Mellkasára fogom a fegyvert, mire felzokog, válla rázkódni kezd. Térde felmondja a szolgálatot, a hófehér szőnyegre zuhan – nagyon ügyes kislány. Hasra fekszik.

Lerakom a hátizsákomat, kicipzárazom, és kiveszem, amire szükségem van. Majd lovaglóülésben rátelepedek a csípőjére, a fegyvert a farmerom hátsó zsebébe dugom. Két kezét a háta mögé rántom, kábelkötegelővel összekötözöm, amitől ismét zokogni kezd.

Felállok és végignézek rajta, ahogy ott fekszik, megkötözve – készen áll arra, hogy használják. Bassza meg, hányszor képzeltem el ezt? Olyan, mintha a Lordok egyszerre jutalmaznának és kínoznának meg.

Hűségünk jeléül a beavatás első három évében senkit sem baszhatunk meg. A negyedik évig nem. Én csak másodéves vagyok. De itt és most azt érzem, hogy ezt az alkalmat nem hagyhatom ki. Az órámra pillantok, látom, hogy még nyolc percem van, amíg lejár az időm. Technikailag a feladatot elvégeztem, úgyhogy ezen a beavatáson már túlestem.

– Tedd szét a lábadat! Feneket a levegőbe! – parancsolom.

Arcát a szőnyegbe temeti, azt teszi, amit mondok neki. Megérti, hogy nem tud mit ajánlani cserébe. Ha élve akar kikerülni ebből a szobából, megadja nekem, amit akarok.

Végtelenül lassan szétteszi a térdét, a mozdulattól feneke a levegőbe emelkedik, így a ruhája alja még feljebb csúszik. A lába közé guggolok, és megszemlélem azt a nedves foltot a nude színű tangán.

– Mi izgatott fel a legjobban? Az, hogy apuci holtan fekszik a padlón? Vagy hogy a bordáid közé nyomtam a fegyveremet?

Amikor rájön, hogy lelepleztem, hangosan felsikolt.
A kis ribancot ez felizgatja. Tudtam, hogy így lesz. A veszély adrenalinja egyesek számára izgató.

Belemarkolok a hajába, talpra rántom, a king size ágy egyik oszlopának lököm. Majd kioldom az övemet.

– Kérem! – zokog fel, és menekülni próbál, de testemmel keményen megtartom.

A bőrövet kirántom a nadrágomból, és a szájára nyomom. A feje mögött áthúzom, és az oszlop mögött a lehető legszorosabban meghúzom.

Ismét odalépek elé, hangos zihálásom betölti a maszkom belső részét. Csak a szememet látja, és kontaktlencsét viselek. A lencse ugyanolyan vörös, mint az imént a folyosó túlsó végében megölt fickó szájából kicsorgó vér.

Szeme könnyben úszik, állán végigfolyik a nyál. Egyenes, fehér fogsorával a bőrövre harap. Ismét elveszem a fegyveremet, és felemelem. Felnyög, lehunyja a szemét. Lecsavarom a hangtompítót és a cső végét a felsőcombjához nyomom, lassan felemelem a ruhát, hogy kilátszódjon a bugyija.

Tenyeremet a puncijára teszem, amitől összerezzen, és szemhéja felpattan, hogy ismét belenézzen a szemembe.

– Akinek nincs hangja, nem tud nemet mondani – jelentem ki egyszerűen.

Pislog, újra könny szökik a szemébe és végigfolyik az arcán.

Jó lenne lenyalni a könnyeit, de a maszkom eltakarja
a számat.

– De te nem mondanál nemet nekem, ugye? – húzom félre a tangáját, és kesztyűs ujjaim végigfutnak a pináján. Lepillantok, szétdörzsölöm rajta a nedvességet. A bugyija nem hazudott.

Szipog, de előretolja a csípőjét. A maszkom mögött elmosolyodom. Küzd a szájában lévő öv ellen, hátrakötöttem
a kezét, és a fejét az oszlophoz rögzítettem.

– Ami az egyiknek a mennyország, a másiknak maga a pokol – mondom, és megrántom a ruháját: a vékony pánt lecsúszik a karján, és elém tárul a melle. Most már megállíthatatlanul zokog, de szép, rózsaszín mellbimbója kemény – és végigfuttatom rajtuk a fegyver csövét, miközben érthetetlen szavakat mormol a hevenyészett szájpecek mögött.

Leengedem a fegyvert remegő teste mellé, bakancsommal széttolom a két lábát – szaporán pislog. A nyakához hajolok, beszívom az illatát, és farkam megmozdul a farmeromban.

– Te vagy nekem a mennyország, én pedig neked a pokol – suttogom, hogy megértse jelenlegi helyzetét.

Elhúzódok tőle, figyelem, ahogy lehunyja a szemét, friss könnyek folynak végig valaha szépen kisminkelt arcán. Makulátlan sminkje romokban van. Nagyon tetszik. Már csak egy kis gecit kéne szétmaszatolni rajta.

A fegyvert a két lába közé tolom, benyomom egyik ujjamat, amitől felkiált. Fogy az időm, úgyhogy ez nem lesz lassú. Ez durva lesz.

Benyomom még egy ujjamat, és lábujjhegyre áll Dior magas sarkújában. Ekkor kihúzom két ujjamat, végigfuttatom a pisztolyt a szeméremdombján, amitől zihálni kezd. Figyelem, ahogy szemhéja elnehezül, ahogy újra és újra benyomom két ujjamat, a harmadikat, majd a negyediket is. Sír, egész teste rázkódik a zokogástól, ahogy benyomom a fegyver csövét a puncijába, majd kihúzom, és ismét betolom. A teste megnyílik előttem, szeme lecsukódik. Amint a cső elég nedves ahhoz, hogy magától ki-be járjon, felemelem a kezemet, és rácsapok a mellére.

Teste az enyémhez simul, és elmosolyodom a maszk mögött. Tudtam, hogy ilyen lesz. Kétségbeesett. Éveken át tartott a felkészítése – anyja és apja készítette fel arra, hogy egy szép napon egy Lord ribanca legyen. Még akkor is, ha ezt nem akarták, ez a mi világunk része. Akár farkad van, akár pinád, szolgálsz. Egy farok ebben a szituációban pusztán nagyobb hatalommal bír.

Ahogy ki-be járatom benne a fegyvert, ide-oda veti magát az oszlop mellett, de a lábát nem zárja össze. Már nem is kell széttolnom.

Keményen belecsípek a mellbimbójába, arcát és mellét pofozgatom. Zokog, nyál folyik ki nyitott szájából állára és mellkasára, majd piercinges köldökéig felgyűrt ruhájára.

Amikor kihúzom a fegyvert, egy kicsit megroskad a magas sarkújában, én pedig rácsapok a pinájára, amitől felkiált. Benyomom két ujjamat.

– Bassza meg, tiszta lucsok vagy! – morgom fogcsikorgatva, és megszemlélem kesztyűs ujjamon a nedvességet. Muszáj fegyelmeznem magam, nem szabad a saját hangomon megszólalni. Én magam akarom majd megmondani neki, ki vagyok, mert látni akarom, milyen arcot vág. Tudom, hogy tetszem neki, mert évek óta játszadozunk a gondolattal. Csak eddig még nem volt alkalmunk rá, és aztán elkezdtem a beavatási folyamatot, amivel eljátszottam az egyetlen esélyemet, ami vele volt. Egy Ellington Asher-féle nőnek kell a szex. Állandóan tudatosítani kell benne, hogy kívánják. És az, hogy felizgul attól, hogy a pisztolyommal megbaszom, megmutatja, mennyire perverz lesz az ágyban, amikor végre magamévá teszem.

Visszanyomom belé a fegyvert, és most nem hagyom abba. Addig dugom vele, míg végül zokogó, nyáladzó lénnyé alacsonyodik. Mikor kihúzom a fegyvert, odatartom az arca elé.

– Nézd meg ezt a nedvességet! – dicsérem, majd végighúzom az arcán és a nyakán. Megpróbálja elrántani a fejét, de az öv szilárdan tart, a bőr az orcájába váj.

– Amit ma este tettünk, a mi kis titkunk marad – mondom, és ő amennyire tud, bólogat. – Amit én tettem ma este, az a mi kis titkunk, érted? – Ismét bólint, szipog, folyik a taknya, orra vörös a sírástól.

Pár másodpercig otthagyom, amíg mindent bepakolok a földön heverő hátizsákomba. Miután a vállamra vetem, kiveszem az övemet a szájából, ekkor halkan felkiált. Önkéntelenül is végigsimítom kesztyűs kezemmel az öv által az arcán hagyott csíkokat.

– Nyisd szét! – parancsolom, és cseppet sem lep meg, hogy szétnyitja duzzadt ajkát. A kis zsebkést tökéletesen fehér fogai közé helyezem, és ő megtartja a szájában.

– Erre szükséged lesz, hogy kiszabadítsd a kezed.

Tágra nyílt szemmel bámul rám, megérti, hogy itt hagyom. Ha esetleg úgy dönt, köpni fog, legalább pár másodpercbe beletelik, mire szétvágja a kezét tartó köteléket, és kirohan, hogy mindenkinek elmondja, hogy egy holttest fekszik a szülei fürdőszobájában, és a gyilkos megbaszta őt a fegyverrel.

Végigosonok a ház oldala mellett, átvágok az úton, egyenesen a motoromig. Beindítom, de aztán megmerevedek. Győz rajtam a kíváncsiság. Mondott valamit, ami nem hagy nyugodni.

Kicipzárazom a bőrdzseki zsebét, kiveszem a hátizsákomból a mobilt és a levágott ujjat. Ráhelyezem, hogy megnyissa a készüléket. Átnézem a bejövő és kimenő üzeneteket és a hívásokat. Semmi nem tűnik fel. Megnyitom az e-maileket, és végignézem őket. Semmi.

Már épp lezárnám, amikor megpillantok még egy mappát. Megnyitom, tervem szerint átnézem az e-maileket, de egyet sem találok. Különös. De több mappa is van. Mindegyiken egy-egy évszám. Megnyitok egyet.

Szívem gyorsabban kezd verni attól, amit látok. Ujjam olyan gyorsan pörgeti végig a képeket, hogy agyam alig fogja fel, mit ábrázolnak. Kezem remegni kezd, mellkasom zihál, próbálok újra normálisan lélegezni. A vér hangosan dübörög a fülemben, és elkezdem felhúzni a kapucnis pulóveremet.

Felpillantok az erkélyre, látom, hogy ott áll kint. A korlátot markolja, kinéz a sötét éjszakába. Nem lát, mert túlságosan távol állok, a fák között. Nem rohant segítségért rögtön azután, hogy megöltem Jamest. Tudom, hogy a titkom biztonságban van nála. És azt is tudom, miért.

HARMADIK FEJEZET

BEAVATÁS

SIN

ELKÖTELEZETTSÉG

A HARMADIK ÉV A BARRINGTON EGYETEMEN

A terasz sarkában ülök, amikor meghallom, hogy az üvegajtó nyílik és csukódik, ami azt jelzi, hogy a lakás tulajdonosa végre megérkezett.

Teljes csöndben várakozom. A telefonomat lekapcsoltam, itt lapul a zsebemben, hogy senki ne hívjon, ne üzenjen, ne áruljon el.

– Igen, holnap felhívom – hallom a hangját, ahogy átvág a száraz és a nedves szaunán, majd leveszi fekete selyemköntösét. – Igen, olyan, mintha elvennéd a cumit egy kibaszott totyogóstól – folytatja a telefonbeszélgetést. – Olyan gyorsan lezajlik majd, hogy azt sem fogja tudni, mi történt vele.

Elmosolyodom. Ez ironikus, tekintve, hogy fogalma sincs arról, egy órája betörtem a házába, és arra várok, hogy az esti rutinja részeként beüljön a szaunába.

Még mindig a sötét sarokban várakozom, figyelem, ahogy elbúcsúzik a telefonban, majd leveszi a köpenyt és belép a szaunába.

A helyiség nyolcszög alakú, minden oldalon padokkal, középen pedig a kerek alakú fűtőberendezés található. Odanyúl, felemeli a kanalat a vödörből és ráönti a legjobb tudomása szerint a vizet a fűtőberendezésre.

Gőz emelkedik fel, hangos sikoly hagyja el a száját, ahogy mellkasát és arcát éri.

Ez az ember elkövetett valamit, amivel feldühítette a Lordokat. A részleteket nem tudom. De nem is számít. Elárulta az esküjét, így szembe kell néznie a következményekkel. Egy hete figyelem, és a rutinja nem változik. Idióta.

– Éget, ugye? – mondom, és odaállok az üvegajtó elé, kezemet a farmerom zsebébe süllyesztem.

– Mi a fasz? – veti oda, és céltalanul körbenéz, szemét szorosan lehunyja. – Ki… mi a…?

– A víz helyébe savat tettem – közlöm vele.

Sikolyai egyre erősebbek, a szemét kezdi törülgetni, ismét szaporán pislog, ahogy megpróbálja kinyitni.

Lihegni kezd, a nyakához kap, bőre kezd hólyagosodni. Ahelyett, hogy tisztán gondolkodna, pánikba esik. Tétován előrelép, megbotlik, és arccal a fűtőberendezésre zuhan.

Az éles, hangos sikoly hallatán elmosolyodom. Sikerül legördülnie róla, látom az égésnyomokat a bőrén.

– A harmadfokú kémiai égés nem tréfadolog – teszem hozzá. – Ezt jól elbaszta, Lance!

– Nem, nem. Nem… – zihálja, szemét szorosan lehunyja és talpra áll. Semmit nem lát, céltalanul körbejár, időnként nekimegy a falnak. Bőre felhólyagosodik, és lassan darabokban leválik. – Én nem akartam…

– Ami történt, megtörtént. Az eskü szerint maga a fivérem. De elárult minket. Ezért végeznem kell magával.

– Neeeeee!

Az ajtó fakilincsére kábelkötegelőt helyezek, hogy ha sikerülne is megtalálnia a kilincset, ne tudjon kimenni.
Az üvegen keresztül figyelem, ahogy nagyon lassan nem marad más belőle, csak csont – bőre a hajával együtt lepereg a testéről.

A beavatás újabb fázisa sikeresen lezárult.

Ideje meglátogatni az én kicsi démonomat. Ez amolyan jutalom lett. Miután befejezem a beavatásomat, elmegyek hozzá, és eljuttatom a csúcsra. Ez a legjobb része annak, hogy Lord leszek.

NEGYEDIK FEJEZET

BEAVATÁS

SIN

BENT A KÖRBEN

A NEGYEDIK ÉV A BARRINGTON EGYETEMEN

Térden állok, kezemet a hátam mögött megbilincselték. Tizennégy másik fivérem mellett térdelek. Az első évben huszonöten voltunk, de nem mindannyian jutottunk el idáig. Egy Ryat nevű srác térdel a jobbomon. Haverom, Jayce tőlem balra van.

Lincoln ott áll előttünk, keze a háta mögött, mellkasát kidülleszti, és mosolyog.

Eljött a pillanat. Ez az, amiért kiképeztek minket. Ezért nemzettek minket. Egy Lord igazi gépezet. Semmilyen feladat elől nem hátrál meg, akármilyen kicsi vagy nagy.

Érzem a teremben szétáradó hatalom szagát. Ezek a férfiak olyan öltönyt viselnek, amiért egy átlagember több mint egy évig dolgozik. Olyan ez, mint az elektromosság. Csak még jobban felizgat.

Szaporábban veszem a levegőt, mert hallom, hogy mellettem Ryat bőre sistereg, ahogy rásütik a címert. Én következem.

Ma este mindannyian egyesével elmondjuk eskünket és Lordok leszünk. Öt hét múlva kezdődik a negyedik évünk a Barringtonon, és mindannyian pontosan tudatában vagyunk annak, hogy ez csak a kezdet. Az utóbbi, beavatással töltött három év mit sem számít ahhoz képest, ami most következik.

Lincoln odaáll elém, én pedig szempillám alól felnézek rá.

– Easton Bradley Sinnett, a beavatás mindegyik próbatételét kiálltad. Szeretnéd folytatni? – tudakolja.

– Igen, uram! – mondom minden kétséget kizáróan. Ez csak egy újabb lépés afelé, hogy megszerezzem, amit akarok – azt a gyönyörű szőke lányt, akinek fogalma sincs arról, ki is vagyok valójában. Alig várom, hogy megmutassam neki.

– Vegyétek le az ingét! – veti oda valakinek, aki mögöttem áll.

Az ingemet a fejemen keresztül húzzák le, lecsupaszítják mellkasomat és hasamat. Mély levegőt veszek, tudom, mi jön most. A következő pillanatban hátulról a nyakamba vetik a láncot. Bakancs nyomódik a hátamba, olyan erősen húzzák meg a láncot, hogy elzárják a levegő útját úgy, hogy ne fulladjak meg. Mindez azért van, hogy ne küzdjünk ellene. Akármennyire is szeretnénk végigmenni a beavatáson, egy ilyen helyzetben mindenkinél bekapcsolhat az „üss vagy fuss!” reakció.

– Egy Lord mindent és mindenkit feláldoz saját címéért. Meg kell mutatnia erejét, birtokolnia kell mindazt, ami ehhez szükséges. – Lincoln a forró vasat a lábánál lobogó tűzbe tartja, majd lassan megfordul. Próbálok küzdeni a nyakam köré csavarodó lánc ellen, bilincsbe vert kezem ökölbe szorul, majd kienged. – Ha kiderül, hogy nem vagy méltó Lordként elfoglalt pozíciódhoz, elvesszük azt, amit kiérdemeltél. – A mellette álló férfira pillant. – Némítsd el!

A láncot még erősebben meghúzzák, a maradék levegő is kiszorul a torkomból, a fickó pedig egy rongyot töm a számba. Még keményebben küzdök, de a láncos pasas bakancsát a hátamba nyomja, és egy helyben tart.

– Easton Bradley Sinnett, üdv a Lordok között! Ki mint vet, úgy arat: te is learatod majd áldozatod babérjait! – mondja Lincoln, és megérzem a mellkasomon a tüzes, égő fájdalmat, és orromig hatol saját, égő húsom bűze.

ÖTÖDIK FEJEZET

SIN

Három év cölibátustól az ember megbolondulhat. Kérdezzétek meg bármelyik Lordot! Meg kell mutatnunk, milyen messzire vagyunk hajlandók elmenni azért, hogy erőnket bizonyítsuk. Első-, másod- és harmadéves korunkban is át kell esnünk a titkos társaság beavatásain

a Barrington Egyetemen – ott, ahol a világ elitje tanul.
De a Barringtonon nem minden fiú hallgató Lord. Egyesek a létezésünkről sem tudnak, és szerintünk ez jobb így. Könnyebb úgy támadni, ha az árnyékból ugrasz elő.

Hivatalosan hét hete lettünk Lordok. Két hete zajlanak az órák az egyetemen. A negyedik évben csajt is kapunk. Miénk lesz a kiválasztott lány. Ezüsttálcán nyújtják át nekünk, hogy úgy használjuk, ahogy csak akarjuk.

Ahhoz képest, hogy három éve nem szoptak le, egyáltalán nem izgat annyira, hogy elfogadjam a kiválasztottamat.
A folyamatban semmi vonzót nem találok. Én a hajszát szeretem. A vadászatot. A kihívást.

Érdekes, hogy a Lordok arra tanítanak, hogy vegyük el azt, amit akarunk, beleértve az emberi életet is, de el kell fogadnunk azt a csajt, akit felajánlanak nekünk. Hol van ebben az izgalom?

A Lordok házában a kerek alakú pókerasztal mellett ülök – kötelesek vagyunk itt lakni, amíg a Barringtonra járunk –, és a kezemben lévő kártyákat bámulom, számban szivar füstöl. Ki nem állhatom, de úgy gondoltam, hogy mi a szarért ne, amikor Jasper – egyik Lord-társam – kinyitotta az asztalon álló dobozkát. Apja adta neki megünnepelve azt, hogy holnap végre puncihoz jut.

– Válassz már egy nevet, haver! Ezer évig válogatsz!

Átpillantok a vállam fölött – pár srác gyűlt össze a biliárdasztal mellett. Középen fekete váza áll, tele összehajtott papírlappal.

– Mi értelme van kiválasztani a neveket? – nézek fel kíváncsian. – Már eldöntöttétek, kinek ki lesz a kiválasztottja. – Egész nap a húzásról beszéltek, de nem értem, miért. Holnap este lesz a fogadalmi ünnepség a kiválasztottakkal, és már mindannyian tudjuk, kit kapunk. Néhányan megkapjuk, akit akarunk, mások nem. Én csak egyetlen nőt akarok, aki sajnos nem szerepelt a listán.

– Gyáva! – szólal meg Jasper, és felpillant rám. – Akarsz húzni?

A fejemet rázom.

– Nem, kösz! – mondom, és visszafordulok a partihoz.

– Na és te, Ryat? – tudakolja Jasper.

Ryatre pillantok, aki velem szemben ül az asztalnál. Ő is a kártyáit bámulja.

– Nem!

– Jaj, ne már, Ryat! – nyafog Jasper úgy, akár egy hülye picsa, és Ryat zöld szeme haragosan villan rá, felkelti figyelmét. – Mi van, ha el sem jön? – kérdi Jasper.

– Eljön – mondja Ryat szárazon.

– Haver, miért egyetlen kosárba teszed az összes tojásodat, amikor hat kosarad is lehet? – tréfálkozik Larson a jobbomon, aki belehallgat a beszélgetésbe.

– Úgy érted, miért egy punciba mártja a farkát, mikor tizenkettőt is megkaphat? – mormolja Jake a szivarja mögül. – Komolyan, öregem! Én nem pazarolnám az időmet Blakelyre. Sosem jut túl Matten.

Ryat megfeszül, de nem törődik a megjegyzéssel.

– Figyelj, jó fej leszek! – folytatja Jasper mögöttem Ryat hallgatása után. – Ha holnap nem jön el a fogadalmi ünnepségre, hogy ő legyen a kiválasztottad, akkor osztozom veled a puncin, akit kapok. A fenébe is, leszek olyan rendes, hogy neked adom a seggét.

Ryat ledobja a lapjait, és felemelkedik az asztaltól, majd szótlanul elhagyja a helyiséget. Nem tudom eldönteni, hogy dühös-e, vagy csak fáradt. Nem állunk közel egymáshoz. Több mint száz, más-más évfolyamra járó srác lakik ebben a házban. Csak tizenöten jutottunk el a negyedik évig. Ryat két legjobb haverja, Prickett és Gunner, akik eddig kétoldalt ültek, szintén felállnak, és némán kimennek.

– Hé, Sin, biztos nem akarsz húzni? – noszogat Jasper.

– Teljesen biztos – válaszolom egy sóhajjal. Ez a srác fáradhatatlan. Ryat jól tette, hogy elhagyta a helyiséget.

– Lefogadom, hogy meggondolod magadat, ha meglátod, kit kaptam – teszi hozzá gonosz nevetéssel.

A csajok nem önként jelentkeznek a farkakért. Egyszerűen leírják a Barringtonra járó lányok nevét, akiket szeretnének megkapni, beledobják egy vázába, majd húznak belőle. Aztán mindent megtesznek, amit kell, hogy megkefélhessék őket. Van egy fogadás, hogy ki tudja megkefélni azt a csajt, akit először kihúz. Azt hiszem, több mint ötvenezer dollár a tét. Ha engem kérdeznek, szerintem ezek a srácok kibaszottul unatkoznak.

– Ó, igen? – Magasról teszek rá, hogy kinek a neve szerepel egy papírfecnin.

– Két szó – mondja Jasper, és amikor ismét megszólal, egész testem megfeszül. – Ellington Asher.

– Basszus! – sóhajt fel Nate. – Cserélek veled – emeli fel homlokráncolva a saját papírfecnijét. – Elli egy állat az ágyban. Hagyja, hogy azt csinálj vele, amit csak akarsz.

– Ezt honnan a picsából tudod? – löki meg Jacob a derekát.

– Pletyka, cimbi. Elli a legjobb fajta ribanc.

Kezem egyre erősebben markolja a kártyát, szinte összegyűri. Ez hazugság. Az én tudomásom szerint nem fekszik le mással. És én tudnám. Két éve már, hogy titkon beosonok a hálószobájába. Kielégítem, amennyire lehet, úgy, hogy közben nem szegem meg a Lordoknak tett eskümet.

Chance, egy másik Lord, a balomról felemeli a kezét.

– Válassz egyet nekem! – mormolja a szivarja mögül. – Sőt, válassz kettőt! Akkor jobbak lesznek az esélyeim.

Jacob felnevet, kezével a vázába nyúl.

– De mindkettőt egyszerre kell megbasznod, Becks – szólítja a becenevén, és kihúz két cetlit.

– Menni fog – mosolyog Chance.

Az ajtó kinyílik, Lincoln lép be, majd rám pillant.

– Sin, beszélhetnénk egy percre?

Elhajítom a kártyákat, kimegyek a szobából, és követem Lincolnt végig a folyosón a dolgozószobájáig. Kinyitja előttem az ajtót, belépek, ő pedig a székébe rogy.

– Minden rendben van? – tudakolom, és próbálom figyelmen kívül hagyni azt a kis hangot a fejemben, ami azt mondja, hogy az egyik Lord-társam fogja megdugni azt a csajt, akire azóta vágyom, mióta tudom, mi is az a szex. Túl közel kerültem hozzá ahhoz, hogy csak úgy átadjam valakinek. Túl sok időt fektettem bele abba, hogy olyan állapotba hozzam, amilyenben én akarom látni.

Lincoln leül az íróasztalához.

– Megvan az első feladatod a negyedik évre.

Elmosolyodom. Hála az égnek! Olyan unalmas mostanában az élet!

Letesz elém egy borítékot, és én kinyitom. Testem megfeszül a fényképek láttán. Mi a fasz ez?!

– Deríts ki annyit, amennyit csak lehet! – mutat rá a képeken szereplő férfira. – És, Sin…?

Résnyire húzott szemem lassan találkozik a tekintetével, a vér dobol a fülemben, de próbálok nyugodtan lélegezni, nem akarom, hogy észrevegye.

– Nem csupán jegyzeteket akarok – mondja, majd rögtön a számítógépére pillant, többé nem foglalkozik velem.

Felkapom a borítékot, kilépek a szobából, és egyenesen visszamegyek a játékszobába. Jasperhez lépek, kitépem a papírlapot a kezéből, és kirohanok, nem törődve a mögöttem felcsattanó nevetés hangjával.

Belépek a hálószobámba, becsukom az ajtót, és bemegyek a belőle nyíló fürdőszobába. Negyedévesként mindenki saját lakosztályt kap. Kinyitom a vizet, levetkőzöm, úgy érzem, szükségem van a hideg zuhanyra.

Két éve járok Ellihez. Az óta az éjszaka óta, hogy elvégeztem a feladatomat, és arra kényszerítettem, hogy elélvezzen a fegyverem csövétől. De fogalma sincs arról, ki vagyok, és még soha nem keféltem meg. Mindig elérem, hogy elélvezzen, mindig maszkot viselek, és mindig megkötözöm.
A második találkozásunk ugyanolyan volt, mint az első.

Gyengéden belököm az ajtót az erkélyről, a lágy szél megmozgatja körülöttem a függönyt. Félretolom, belépek a szobájába, és ott találom az ágyában, ahogy mélyen alszik – a takarót egészen a nyakáig húzta. Odalépek hozzá, lehúzom róla, elém tárul meztelen teste. Mintha már várt volna.

Két hete jártam utoljára itt, ebben a házban, ebben a szobában, és Elli elélvezett a pisztolyom csövétől. Oldalt fekszik, egyik lábát felhúzza, a másikat kinyújtja. Látom, hogy bal kezében a késemet szorongatja. Számít rá, hogy visszajövök, úgy gondolja, le fogom szúrni. Sajnálom, hogy csalódást okozok neki.

Kiveszem a hátizsákomból a bilincset, és gyengéden a hasára fordítom. Mocorogni kezd, én pedig megállok, megvárom, amíg kényelmesen elfekszik a matracon.

Amikor már halkan horkol, megragadom a karját és a háta mögé húzom, majd gyorsan karcsú csuklójára teszem
a bilincset, és odabújok mellé.

Hason fekszik, elnehezült szemhéja felnyílik, találkozik
a tekintetünk. Levegő után kapkod, de ahogy várom, nem sikolt fel. Pár másodpercre szüksége van, hogy felfogja, mi történt: csak ekkor érzékeli, hogy megkötöztem a kezét.

– Nyitva hagytad az ajtódat – suttogom, majd kinyúlok és kisimítom világosszőke haját az arcából. Alig négy órával ezelőtt jártam itt a szüleimmel: együtt vacsoráztunk Ellivel és az anyjával. De én nem mentem haza. Odakint ültem
a kocsimban, az utcasarkon, és arra vártam, hogy Elli lefeküdjön aludni. – Ez nem okos döntés, Elli.

Sötét szemöldökét összehúzza.

– Honnan ismersz? – kérdezi kíváncsian. Biztos, hogy nagyon sokat gondolkodott azon, ki lehetek. Ismét a maszkom van rajtam, fekete farmer, és hozzá illő fekete kapucnis pulóver, a vörös kontaktlencse és a bőrkesztyű. A bőrömből egy milliméter sem látszik ki.

– Mit számít ez? – teszek fel én is egy kérdést.

Elli fészkelődik, ide-oda ring, én pedig lenyomom a vállát, hogy feküdjön a hátára. Felemelkedek, és ráülök keskeny csípőjére, pillantásom meztelen mellkasára siklik. Elmosolyodom, ahogy észreveszem, hogy megkeményedik a mellbimbója.

– Aú! – nyafogja, és ívbe feszül a háta, a karja most a háta alatt van. – Muszáj a…

Kesztyűs kezemet a szájára szorítom, leállítom, akármit is akar parancsolni nekem. Teljesen mindegy, mit akart mondani.

Szabad kezemmel felkapom a mellette heverő kést. Szétnyitom, az arca mellé tartom, ő pedig nyöszörögni kezd, gyönyörű szeme tágra nyílik. Csípője felemelkedik alattam, én pedig elmosolyodom a maszk mögött.

Elveszem kezemet a szájáról, és ujjbegyemmel végigsimítok rajta. Mélyen beszívja a levegőt, mellkasa megemelkedik. Elhelyezkedem két lába között, és végighúzom a kés hegyét mellkasán, hasán, punciján. Majd megfordítom, most a kés markolatját húzom végig a pináján, és szétnyitom vele a szeméremajkakat.

Felnyög, lehunyja a szemét, én pedig lassan becsúsztatom a kés markolatját. Háta és nyaka ívbe feszül, még jobban széttárja a lábát, hogy könnyebben hozzáférjek. Ki-be járatom, és nézem, ahogy a nedvesség bevonja a fekete markolatot.

Teste előre-hátra hintázik, egyre hangosabban zihál, szabad kezemmel rácsapok a melle oldalára. Elli levegő után kapkod, így még egyszer rácsapok, most nyögdécselni kezd.

Kezemet a pinájára teszem, elkezdem dörzsölni a csiklóját. Hüvelykujjam a piercingjével játszadozik. Olyan szexi!
A fogammal meg akarom húzni. Beszívni a számba, figyelni, ahogy a háta ívbe feszül, miközben sikoltozik.

– Ó, istenem… – nyög fel, majd elhallgat, megnyalja a száját.

Gyűlölöm, hogy nem tudja, ki vagyok. Hogy nem szólíthat a nevemen, amikor kényszerítem, hogy elfogadja azt, amit adok neki. De egy nap megtudja. És amikor eljön az a nap, rájön majd, hogy a mi világunkban nem létezik Isten. Egy bűnösökkel teli világban semmiféle szentség nem létezik.

Ismét a késre pillantok, megmarkolom a pengét, miközben mozdulataim egyre durvábbak, ahogy a markolattal kefélem. Elli még jobban széttárja a lábát, ügyelve arra, hogy ne vágja meg magát. Nagy kár. Egyszer szívesen megnézném, ahogy a vérét ontja értem. Tisztára nyalnám a testét, olyan lenne, mint egy áldozati felajánlás.

– Jaj, istenem… – zihálja, és nyaka ívbe feszül, én pedig felnyúlok és szabad kezem a torka köré szorul, elzárom a levegő útját, míg feltérdelek, fölé magasodok, miközben a kés markolatjával dugom a pináját.

Arcomat az övéhez tolom, figyelem, ahogy az a jégkék szempár elködösül. Telt ajka szétnyílik, levegőt akar venni, de én nem engedem. Megfeszül alattam, és lehunyja a szemét, ahogy elélvez, úgy, ahogy egy igazi ribanc, ahogy azt vártam tőle.

Felülök, kihúzom belőle a kést, elengedem a nyakát. A matracra rogy, élesen beszívja a levegőt. A kést az arca elé tartom, és elnehezült szemhéja felpattan, a szemembe néz. Szétnyitja a száját, és kinyújtja a nyelvét. Végigfuttatom rajta a markolatot, nézem, ahogy tisztára nyalja.

Bassza meg, meg akarom ízlelni! De még nem. Hamarosan megkapom, úgy, ahogy akarom, amikor csak akarom.

Elzárom a vizet, hogy lerázzam magamról az emléket. Ez csak egy kép a sok közül. Kiszállok a zuhanyzóból, és megpillantom a borítékot a pulton. Ismét kinyitom, és megnézem a fotókat. Szívem vadul ver a ténytől, hogy valaki más előtt is szétteszi a lábát.

Ez az ember vajon mikor bukkant fel az életében? Hogyhogy nem vettem észre? Pár hete jártam nála utoljára. Nagyon lefoglaltak a kötelességeim a Lordoknál, nem tudtam meglátogatni. Olyan közel volt időben a fogadalmi ünnepség, hogy úgy gondoltam, várok. Belefáradtam abba, hogy kínozzam magamat, hogy őt felizgassam úgy, hogy én meg se ízlelhessem. Holnaptól azonban ez többé nem lesz gond.

Lecsapom a borítékot, kezemet a pultra teszem, és lehajtom a fejemet. Nem számít. Az a másik nem akadályozza meg, hogy megszerezzem, amit akarok. Felnézek, és magamban elmosolyodom. Imádom a kihívást. És ez lesz az eddigi legnagyobb kihívás számomra.

HATODIK FEJEZET

SIN

Másnap este ott ülök a Zenvo TSR-S-emben – a fényszórókat lekapcsoltam, a kocsi a kétsávos út közelében, a fák között áll.

Az anyósülésen a férfi a több száz dollárnyi bankjegyet számolja.

– Már bocs! – mormolja.

– Semmi gond. – Én is megszámolnám. Manapság senkiben nem lehet megbízni.

Kivesz pár bankjegyet a kötegből, és átnyújtja a megrepedt ablakon át a barátjának, akit magával hozott, és aki most a kocsi mellett áll.

– Készülj fel! – parancsolja.

– Örültem, hogy üzletet köthettünk – röhög fel a srác, majd elölről megkerüli a kocsit, és beszáll a saját autójába, ami mellettem parkol.

Csendben várakozunk. Elfordulok az ülésen, megtapogatom a farmerom hátsó zsebébe dugott fegyvert. Igen, manapság tényleg senkiben nem lehet megbízni. Elmentem egy késdobálóba, tettem egy ajánlatot pár olyan pasasnak, akikről tudtam, hogy jól jön nekik egy kis kápé, és üzletet kötöttem velük.

És itt vagyunk.

Kiegyenesedek, figyelem a felénk közeledő fényszórót. Amikor elhalad mellettünk, mereven ülünk, a fák elrejtenek minket. A bal oldalamon álló autó vezetője bekapcsolja a világítását, kifordul az útra, elindul a másik után.

Épp ideje, ezért én is felkapcsolom a fényszórómat, kikanyarodok az útra, de az ellenkező irányba indulok el.

Az út végén megpillantom a házat, befordulok a kocsifeljáróra. Fehér házikó, Pennsylvania egyik erdőségében áll. Elszigetelt. Tökéletes hely, hogy elrejtsek pár hullát. Van egy régi mendemonda, miszerint ez kísértetjárta erdő. Hogy a Lordok olyan sok embert temettek ebbe a földbe, hogy ha egyszer itt árvíz lenne, hullák tornyosulnának az utcákon.

Nem lepődnék meg, ha így történne. Huszonkét évesen eddig öt emberrel végeztem, és ez a szám csak növekedni fog.

Megállok, ismerős autót pillantok meg a kocsifeljárón. Sejtettem, hogy itt lesz. Amikor két órával ezelőtt elhaladt a ház felé, mi a fák árnyékában üldögéltünk.

Megállítom az autómat, és kiveszem a pluszkulcsot a zsebemből.

– Egyenesen oda vidd! – parancsolom meg a férfinak az anyósülésen.

Bólint, elveszi a kulcsot. Kiszáll a kocsimból, beül a másikba, elindítja, én pedig figyelem, ahogy elkanyarodik, amikor a mobilom rezegni kezd a zsebemben.

– Halló? – szólok bele a ház felé fordulva.

– Haver, hol a picsában vagy? – vakkantja Jayce, a legjobb haverom. – Mindjárt kezdődik a fogadalmi ünnepség.
A kiválasztottad…

– A tiéd lehet – vágok a szavába, és tudom, hová tart ez a beszélgetés, de nem érdekel.

Jayce felröhög, én pedig bontom a hívást, amikor a hátsó ajtóhoz érek. Ahogy gyanítottam, nincs bezárva. Gyengéden belököm, belépek, visszafojtom a lélegzetemet, remélve, hogy nem nyikorog és jelzi azt, hogy itt vagyok. Becsukom magam mögött, lábujjhegyen átvágok a járólapon és gyorsan végignézek a szobán. Sötét van. A bal oldali falon álló óra szerint nem sokkal múlt éjfél.

Feladatot kaptam. Juss be, állíts össze egy listát, és jelentsd a megszerzett információt a Lordoknak! Végigmegyek a folyosón, de a konyhában megállok és körülnézek. Elemlámpám fénye egy borosüvegen állapodik meg a fehér pulton. Üres, két borospohár áll mellette. Az egyiken jellegzetes, rózsaszín rúzsnyom van. Ezer közül is felismerném.

Elfordulok a konyhától, a hálószoba felé tartok. Az utóbbi huszonnégy órában alaposan tanulmányoztam a ház tervrajzát, pontosan tudom, mi hol van.

Belököm a hálószobaajtót, bevilágítok, látom, hogy üres. Ez azt jelenti, hogy már csak egy helyen kell megnéznem. Visszamegyek oda, ahol beléptem a házba, de ahelyett, hogy kimennék, jobbra fordulok, és végigmegyek egy újabb folyosón. A végén ajtó áll, rajta két zárral. Mindkettő retesz, de kívülről záródik. Az a feladata, hogy valamit bent tartson a falon túl. Nem pedig az, hogy ne engedjen be valakit.

Mindkét zárat kinyitom, belépek, tudom, hogy ez az alagsorba vezet. A falépcsőn döngő léptekkel haladok lefelé.
Az utolsó lépcsőfoknál felemelem az elemlámpát, hogy körülnézzek. Igazi kínzókamra. Korbácsok, láncok és bőrövek lógnak a hátsó falon különféle méretben és formában. Egyesek arra használnák őket, hogy a bőrt kínozzák vele. Ez az ember arra használja őket, hogy elérje, a nők elélvezzenek. Kézbilincsek, láncok és kötelek lógnak le kampókról, és
a polcokon maszkokat és szájpeckeket látok.

Ez egy szexuális kínzókamra.

Nem mondhatom, hogy nem vagyok féltékeny, mert az vagyok. Egy napon nekem is lesz ilyen szobám, de addig kölcsönveszem az övét.

Az elemlámpával a betonpadlójú szoba közepén álló, egyszemélyes ágyra világítok, és megpillantom azt, amiért jöttem. Ott fekszik a matrac közepén, háton, kezét és lábát szélesen széttárva. Meztelen.

Szemét kötés fedi, szájában pecek – ajkán átlátszó szigszalag, de úgy látom, a saját bugyiját tömték a szájába, kidudorodik az arca.

Tudom, hogy nem lát engem, így felkapcsolom a lámpát, hogy jobban megnézzem. Nem mozog így, megkötözve, és amikor megpillantom a második üres borosüveget, rájövök, hogy valószínűleg kiütötte a túl sok alkohol. Vagy talán elbódították. Bárhogy is, egyedül elvezetett ide abban a tudatban, hogy megkötözik és magára hagyják. A fickó ki fogja használni, amikor visszatér. Ennyit tudtam meg az eddigi kutakodásomból. Szereti, ha a nőknek van idejük azon agyalni, hogy vajon mikor tér vissza, hogy végre használja őket. A várakozástól felizgulnak.

Ez megmagyarázza, miért nem küldött üzenetet nekem arról, hogy merre járok, mivel mostanában nem látogattam meg. Talált valakit magának, aki megadja neki, amit akar. Egy igazi faszt. Nos, ma este szerencséje van. Hivatalosan is Lord lettem, úgyhogy oda dugom a farkamat, ahová akarom.

Odalépek az ágy végéhez, és rápillantok. Az ágynak vasrácsos fejtámlája van, ugyanilyen a vége is. Függőleges rácsok vannak mindkét végén. Így van mihez hozzákötöznie a nőket. Az ágy kétszemélyes. Nem kell nagynak vagy különösebben kényelmesnek lennie. Végül is nem aludni akarnak rajta.

A csuklón és a bokán kötél feszül, az ágy négy végéhez erősítették. Se takaró, se párna nincsen. Csak a nő a puszta matracon széttárt végtagokkal, használatra készen. Kemény farkam fájdalmasan megfeszül a nadrágomban. Már láttam ezt a lányt meztelenül. Az utóbbi két évben megszámlálhatatlan alkalommal megkötöztem és elértem, hogy elélvezzen, de ez most más. Azért van itt, hogy én használjam. Úgy, ahogy akarom.

Nem bírok magammal, lenyúlok, kinyitom a farmeromat, előhúzom a farkamat. Párszor végigsimítok rajta, ujjaim a piercinget érintik.

Amikor azt mondják neked, hogy tilos dugnod, akkor máshogy engeded ki a gőzt. A pornóra elég hamar rá lehet unni. Az én egyik megkönnyebbülési módszerem a fájdalom – fájdalmat adni és kapni.

Letapasztott szája mögül halk kiáltás tör fel, és ívbe feszíti a hátát. Mégis ébren van. Odalépek az ágy fejtámlájához, és lepillantok rá. Ujjamat végighúzom letapasztott ajkán. A valaha rózsaszín rúzs teljesen elkenődött.

Keményebben meghúzza a köteléket, csípője olyan erővel emelkedik fel, hogy az ágy recsegni kezd, ahogy fel-alá veti magát a matracon. Szívem vadul ver a mellkasomban a gondolattól, hogy egy másik pasival akart kefélni ma este. Hogy nem én vagyok az egyetlen, aki használhatja. Figyelem a saját szobájában. Mindenhová követem. Mikor volt alkalma megismerkedni vele? Mikor tudott vele úgy beszélgetni, hogy ilyen sebezhető legyen a férfi előtt?

Lekeverek neki egy pofont. Nem olyan erősen, hogy nyomot hagyjon, de azért fáj. Felnyög, de imádom, ahogy a mellbimbója megkeményedik. Teljesen olyan, mint én vagyok. Minket a fájdalom izgat fel. Áthajolok a fejtámlán, megragadom mindkét telt mellét, és masszírozni kezdem. Majd áttérek a mellbimbójára, csavargatom, húzgálom, amitől belesikolt a szigszalagba, ekkor elengedem. Az ágyra zuhan, mélyen beszívja az orrán a levegőt.

Odalépek az ágy végéhez, könnyedén megérintem a bokáját. Óvatosan végighúzom ujjamat sima lábán és belső combján. Ez a nő százhatvan centi, és nem lehet több ötvenöt kilónál. Ismét megmozdul, háta ívbe feszül. Karja és lába meghúzza a kötelékeket.

Elmosolyodom, kezem megáll a combja belsején, alig pár centire sima pinájától. Keskeny csípőjét elfordítja, próbálja elérni, hogy oda tegyem a kezemet, ahová ő szeretné. Meg akarom tagadni tőle. Letépni a szemkötőt, látni a döbbenetet szépséges szemében. Látni a félelmet, hogy ilyen magatehetetlen állapotban találtam rá. A zavart, hogy egy másik férfi kötözte meg, de én leszek az, aki igazi ribancot csinál belőle.

Kezem felfelé vándorol, két ujjam ott köröz a pinája fölött. Nem bírom tovább, széttolom a redőket, hogy lássam, mennyire nedves. Nyöszörögni kezd, nyaka ívbe feszül, szabad kezemmel odanyúlok, megragadom karcsú torkát és leszorítom az ágyra. Teljesen megvadul, csípője ide-oda veti, míg összefüggéstelen szavakat mormol a szigszalag mögött.

Egyik ujjamat benyomom, alsó ajkamba harapok, nehogy bármilyen hangot is kiadjak. Azt hiszi, valaki más vagyok, nem akarom, hogy rájöjjön, hogy nem az, akire számított. Második ujjamat is benyomom, néhányszor ki-be járatom, majd követi egy harmadik is. Mélyen beszívja a levegőt az orrán át, érzem, ahogy a torka mozog: nagyot nyel a kezem alatt, ami körülfonja.

Kihúzom az ujjaimat, nézem, ahogy az ágyra rogy. Széttárt lába közé mászok, térdemmel széttolom a combját, keményen meghúzom a kötelékeket, hogy ebben a pozícióban tartsam. Kioldozhatnám a lábát abban a tudatban, hogy úgysem ellenkezik, de inkább így teszem magamévá. Még a farmeromat sem veszem le.

Föléje hajolok, a pinájára köpök, ügyelve arra, hogy ő is hallja, majd a melle oldalát megcsapom, úgy, ahogy az előbb arcul ütöttem. Felnyög, teste megfeszül, de mellbimbója megkeményedik. Basszus, tökéletes a melle! Nem vagyok szakértő, de tudom, hogy 32-es C kosaras. Már korábban megnéztem a melltartóméretét. Amikor azt mondom, rögeszmém lett ez a lány, nem hazudok. Mindent tudok róla, amit lehet.

Az a tény, hogy itt van, megkötözve egy másik férfi házának alagsorában, felidézi számomra, hogy csak azt hittem, hogy mindent tudok róla.

A rögeszmém csak tízszer rosszabb lett azzal, hogy az utóbbi években idegenként behatoltam a házába, és eljuttattam a csúcsra. Tudjátok, milyen nehéz titkolni a kilétedet, amikor kíván? A kibaszott kínzás egészen új szintje.

Lecsapok, rácsapok a pinájára, mire fojtottan felkiált. Megint rácsapok, és a fém ágyrács remegni kezd, annyira szeretne szabadulni a kötelékektől. Átnézek a puncijára, látom, hogy tűzvörös, ezért elkezdem dörzsölgetni a csiklóját. Még mindig van benne piercing, és még mindig szeretném megízlelni. De nem most. Majd lesz rá alkalom. A mai nap csupán a kezdete annak, hogy egész életében az enyém lesz és engem fog szolgálni.

Igaz, hogy most nem a kiválasztottamat dugom a többi Lord-társam szeme előtt, de már nem kell önmegtartóztatásban élnem. Azzal kefélek, akivel akarok. Éveket vártam erre – rá –, és nem hagyom ki ezt a lehetőséget. Nem érdekel, hogy egyesek szerint ez helytelen.

Kiveszem a tárcámat a hátsó zsebemből, előhúzom az óvszert. Nem akarok ilyesmit használni, de tudom, hogy az a másik férfi használná. Nem vagyok biztos benne, hogy Elli érezné-e a különbséget, de ügyelni akarok arra, hogy eszébe ne jusson megkérdőjelezni. Még sosem dugtam meg a farkammal, még sosem látta a farkamat. Tehát nem tudja, hogy piercingem van, és az üres borosüvegek alapján abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán emlékezni fog erre az éjszakára.

Feltépem a csomagot, kiveszem a kést a másik zsebemből és kilyukasztom a kotont. Talán óvszert húzok, de az biztos, hogy azt akarom, utána szivárogjon a pinájából a gecim.
Ő nem fogja tudni, hogy az enyém, de én igen.

Kézbe fogom a farkamat, lassan benyomom várakozó pinájába. Ismét a számba harapok, nehogy hangot adjak, miközben úgy szippant magába, mintha mindig is ott lett volna a helyem.

Az istenit! Túlságosan rég voltam nőben. Olyan szűk és forró! Eláll a lélegzetem, lehunyom a szemem. Olyan, amilyennek a mennyországot elképzelem. Már ha úgy gondolnám, hogy létezik. A hozzám hasonló férfiak csak a poklot ismerik. Ölj, szerezd meg, onts vért! Ezt a szabályt beleégették az agyunkba.

Előrelököm a csípőmet, amitől az ágy megrázkódik, és figyelem, ahogy összekötözött keze ökölbe szorul, fekete, festett körme a tenyerébe váj. Kihúzom a farkamat, majd ismét előredöfök, kényszerítem szűk pináját, hogy befogadja a farkamat. Érthetetlen hangok törnek fel a szigszalag mögül.

Ujjaimmal mindkét csípőjét markolom, az ágyhoz szegezem, miközben úgy baszom, mintha azért hagyták volna itt, hogy én rátaláljak és használhassam, miközben a farkamat nézem, ahogy ki-be jár benne, szinte fürdik a nedvességben.

Elengedem a csípőjét, lekeverek neki egy pofont, amitől a puncija összeszorul körülöttem. Az én kicsi démonom imádja ezt. Megismétlem a mozdulatot, mire ívbe feszíti a hátát, mélyen beszívja a levegőt, míg puncija lüktet a farkam körül.

Előrehajolok, kezem a torka köré szorul, elzárom a levegő útját, és belenyomom a matracba, miközben úgy kefélem, mintha soha többé nem nyílna alkalmam erre, holott tudom, hogy ez nem így van. Történjen bármi, ő most már az enyém – és ezt ő is hamarosan megtudja.

Pillantásom az arcát pásztázza, mármint azt a keveset, amit látok belőle. A szám olyan közel van hozzá, hogy csücsörítek, és megcsókolom letapasztott száját. Elhúzódok, hogy ránézzek, majd az arcába köpök. Nem érzi, de hallja, amitől csípője megint előrelendül, farkam még mindig mélyen benne van. Nézem, ahogy a nyál végigcsorog az átlátszó szigszalagon, és lenyalom.

Hangos zihálásom betölti a szobát, miközben Elli küzd ellenem. Alig várom, hogy lássa, ahogy megbaszom. Hogy lássam, ahogy felkiált, miközben benne vagyok. Kibaszottul tökéletes lesz.

Puncija összerándul, ívbe feszíti a hátát. Elengedem a nyakát, és hangosan az orrán keresztül veszi a levegőt. Pillantásom a pinájára esik, nézem, ahogy a farkam ki-be jár benne, csak úgy tocsog a nedvességben.

Ő az én kicsi démonom! Erre vártam ennyi éven át. Kihúzom a farkamat, végigfuttatom rajta a kezemet, majd ismét lekeverek Ellinek egy pofont. Egész teste ívbe feszül. Belemarkolok a hajába a feje búbján, ügyelve arra, hogy ne húzzam le a szemkötőt, felemelem a fejét az ágyról, és megbaszom.

Fogam a számba mélyed, és hangos morgással elélvezek. Az istenit! Kezemet Elli mellkasának két oldalára helyezem, érzem, ahogy a farkam lüktet, miközben benne vagyok. Kissé szédülök. A szoba úgy forog, mintha én lettem volna kettőnk közül az, aki ivott.

Három év nagy idő, főleg, ha az utóbbi két évben csak elhúztad a saját orrod előtt a mézesmadzagot.

Kihúzom a farkamat, Elli az ágyra hanyatlik, teljesen kimerült, egész testében remeg. Felemelkedem, lehúzom az óvszert és felkapom a hátizsákomat. Kiveszem, amire szükségem van, visszamegyek az ágyhoz. Megragadom
a szigszalag végét, és letépem a szájáról. Majd benyúlok a szájába, kihúzom a tangáját és a farmerom zsebébe dugom.

Megnyalja a száját, és felemeli a csípőjét a matracról.

Letérdelek mellé, kezemet a feje alá teszem, és amennyire tudom, felemelem az ágyról így, hátrakötözött karral. Majd a kis fiola végét az ajka peremére helyezem. Kinyitja a száját, azt hiszi, vizet adok neki.

Megemelem és figyelem, ahogy a folyadék beleáramlik a szájába. Elli köhögni kezd, egy kevés kijön és a mellkasára folyik, de nem kell neki az egész, hiszen az este folyamán úgyis ivott.

Visszaengedem a fejét, az üres fiolát a hátizsákomba teszem, majd előveszem a kapucnis pulóveremet, amit korábban elraktam, mert tudom, hogy szükségem lesz rá.

Várok pár percet, majd eloldozom a lábát. Felhúzza, majd behajlítja a térdét, és lába oldalra dől. Odalépek az ágy fejtámlájához, kioldozom a kötelet a két szélén, de a csuklójáról nem. A hasára gördítem, hátrahúzom a két kezét, és összekötözöm a háta mögött. Majd fogom a kapucnis pulóvert, és a fejére húzom, hogy eltakarjam meztelenségét.

Kész.

Telefonom rezegni kezd a zsebemben, és előhúzom, hogy lássam az üzenetet.Elmosolyodom, majd lehajolok és a karomba emelem, elviszem ebből a házból. Hivatalosan is engedélyt kaptam rá, hogy az legyen az enyém, akit csak akarok, én pedig őt akarom. Ő az enyém, és senki nem nyúlhat ahhoz, ami az enyém.

HETEDIK FEJEZET

ELLINGTON

Ott állok az alig megvilágított helyiségben, szemben az ajtóval. Ami az egyetlen kiút innen. Érzem őket mögöttem. Testem úgy vibrál, mintha elektromosság bizseregne az ereimben.

A szobát nevetés tölti be, amitől megborzongok, de nem szököm el. Nem. Az ostobaság lenne. Rám találnának. Jobb, ha ott maradok, ahol vagyok. Elfogadom, amit adnak, aztán elmegyek.

A játékszerük vagyok. És ma este játszani akarnak.

Halsey Gasoline című számába beleremegnek a falak, foglyul ejtenek a szörnyetegek számára. Az ajtó túloldalán a parti vendégeinek fogalma sincs arról, hogy idebent vagyunk.

Valamit hátulról a szememre tesznek, és eláll a lélegzetem.

Ökölbe szorítom a kezemet – körmöm a tenyerembe váj –, hogy ne tépjem le a szemkötőt. Nem ellenkezem. Vagyis csak akkor, ha akarják. Az egy másik játék, amit szeretünk játszani.

– Nem látok – suttog egy hang a jobb fülembe, amitől borzongás fut végig a gerincemen.

A szám kinyílik, hogy szaggatott lihegésem könnyebb legyen.

– Nem beszélek. – Ezeket a szavakat itt, közvetlenül előttem ejtik ki, majd valamit a számba nyomnak. A mozdulattól hátracsuklik a fejem.

Fémes ízt érzek. Kénytelen vagyok nyitva tartani a számat, elkezdek nyáladzani a gondolattól, hogy képtelen leszek segítségért sikoltani.

– Nem hallok – szólal meg egy második hang, majd puha bőranyagot tesznek a fülemre, kizárja a külvilág zaját.

Lábam remegni kezd, szívem vadul ver, próbálok nyelni, de a nyál lecsorog az államon.

Ami a Három Bölcs Majomként indult, abból három beteges, perverz állat lett, akiknek átadtam magamat.

Valami kemény, vastag anyagot kanyarítanak a nyakamba, kényszerítenek, hogy felemeljem az államat – egy nyakörvet. Másodpercek múlva előrerántanak, megbotlok Chanel magas sarkúmban. Nekiesek egy kemény testnek, kezem egyik rabtartóm mellkasára szorul. Félmeztelen. Körmöm a bőrébe váj, a nyakam alsó részét elszorítja a nyakörv. Ahogy ujjai fájdalmasan a bőrömbe marnak, a földre kényszerít. Kezem és térdem a betonpadlón csattan. Szaggatottan beszívom a levegőt nyitott számon át. Majd a nyakörvemnél fogva végigráncigálnak a helyiségen.

A háziállatuk vagyok. Négykézláb csúszom, pórázon, majd megállítanak, és kezek nyúlnak a testem után. Rádobnak valamire, azt hiszem, egy matrac az. Nehéz és könyörtelen, testszagtól és olcsó Axe dezodortól bűzlik.

A hasamra gördítenek, karomat hátrarántják. Kötelet hurkolnak a csuklómra, összekötözik. Megemelik a karomat, felhúzzák a vállamat, arcom még erősebben a büdös matracnak nyomódik. Nyitott számat kiáltás hagyja el. Friss nyál csorog végig a számon.

Kezek ragadják meg a lábamat, széttolják, majd kötelet vetnek rá, saját kényükre-kedvükre nyitnak meg.

Lihegek, szívem vadul ver, puncim lüktet.

– Mára csak ennyire volt időnk – szakítja félbe a tanár a történetemet.

Becsukom a füzetemet, felnézek az emelvényre. Látom a nagy auditóriumot, ami még félig sincs diákokkal. Aki fél attól, hogy közönség előtt kell megszólalnia, annak nem való ez a kurzus. A jegyünk kilencven százaléka abból áll, hogy különféle szexuális jeleneteket írunk meg, és felolvassuk a többiek előtt.

Érzem, hogy többen bámulnak, és én is a szemükbe nézek. Mások nagyon el vannak foglalva valamivel, nem figyelnek. Az egyik srác félig nyitott szájjal horkol. A mellette ülő fiú vadul jegyzetel. A csaj mellette a rágógumiját piszkálja.

– Szép munka volt, Ellington. Holnap te jössz, befejezheted, amit elkezdtél – jelenti be Mr. Hamilton.

Összeszedem a holmimat, és elhagyom a termet.

– Csajszikám, ez rohadt szexi volt! – böki meg legjobb barátnőm a vállamat, ahogy kilépünk a folyosóra. Kira beült a mai órára. A tanár megengedi, hogy külsősök is járjanak az órájára, hogy minél nagyobb figyelmet gerjesszen a kurzusa. Nem sokan akarnak kiállni egy emberekkel teli terem elé, és elmesélni legmélyebb, legsötétebb titkaikat.

Égnek emelem a tekintetem.

– Na persze!

– Komolyan mondtam. Figyi, én nem tudom, hogy Mr. Hamiltonnak miért nem áll a farka, valahányszor valaki elmeséli a vágyait. Vagyis… – lép elém Kira, tovább hátrál, kék szeme izgatottságtól csillog – én kurvára tocsogok utána.

Hátravetett fejjel nevetek fel.

– De még szűz vagy – emlékeztetem rá.

– Már nem – mondja Kira éneklőn, majd alsó ajkába harap.

– Micsoda? – hápogok. – Mióta?

– Nos, Ellington – lép oda hozzánk Mack, és Kira égnek emeli a tekintetét. Én résnyire húzott szemmel bámulom, szeretném tudni, mikor és kivel veszítette el a szüzességét, de ennek várnia kell, mert Mack folytatja. – Az a sztori… – köszörüli meg a torkát, majd megigazítja a farmerjét. Kira jelentőségteljes, amolyan én megmondtam! pillantást vet rám. – Elég pontos leírást adtál – szánt végig a haján idegesen Mack.

– Mert ez volt a feladat – vonom meg a vállamat.

– Egek, Mack, néztél te valaha pornót?! – tudakolja Kira ismét égnek emelve a tekintetét.

Legjobb barátnőm talán mostanáig nem dugott pasival, de évek óta kínlódik a helyzettel. A szülei nagyon szigorúak. Kész csoda, hogy egyáltalán megengedték neki, hogy a barátnője legyek.

– Igen, de ilyet nem – válaszolja Mack halkan.

– Ez csoportos szex volt, BDSM-mel fűszerezve – jelenti ki Kira. – Kötözz meg, aztán sorakozó!

Mack elvörösödik, és sötét szemének pillantása kibomlott cipőfűzőjű Timberland bakancsára esik.

Kira karon ragad, és az ajtó felé húz, majd szélesre tárja.

– Most komolyan már! Egy ilyen után jár nekem a szabad este. Sőt, talán egy cigi is.

– Nem is bagózol – teszem hozzá, és felnevetek.

– Ha így megkeféltek volna, rászoknék.

Szavaitól elgondolkodva rágni kezdem az ajkamat. Volt már ilyen pasim. Aki után úgy érzed, szükséged van egy kis kibaszott cuccra. Sötét, titokzatos és tökéletesen idegen. Még soha nem láttam az arcát, de nem is kell. Bizonyos szempontból az életemet mentette meg. Csak nem tud róla. És soha nem fogom megmondani neki, de az életem nagyon más lenne, ha nem jelenik meg azon az estén a szüleim házában.

Két éve van jelen az életemben. Azonban az utóbbi néhány hónapban nagy a csend. Nem keresem, ő pedig nem lep meg az éjszaka közepén. A dupla ajtót azért mindig nyitva hagyom. Azonban minden reggel csalódottan ébredek.

Úgy döntök, én leszek az, aki lép, így előveszem a másik mobilomat a hátizsákból, megnyitom az appot, amin kommunikálni szoktunk, és dobok egy gyors üzenetet.

Én: Ma este?

Azonnal elolvassa, de csak pár perc múlva döbbenek rá, hogy nem kapok választ. Gyűlölöm, hogy olyan hosszú ideig számítottam rá. Már nem érdekelem. Ez lesújtó. Mint egy szakítás egy nem létező kapcsolat végén.

A lelkem mélyén abban reménykedtem, hogy nem fogja elolvasni az üzenetet. Basszus, lehet, hogy nős, elköltözött vagy meghalt. De nyilván életben van, csak én nem kellek neki.

Zsebre dugom a mobilomat, próbálok nem foglalkozni a mellkasomban égő fájdalommal. Így lesz a legjobb. Nem az a fajta csaj vagyok, akivel hosszú kapcsolatot szoktak kiépíteni. Én az a fajta vagyok, akit hajnali kettőkor felhívhat az, aki szopásra vágyik. És ezt elég régen elfogadtam.

SIN

Leállítom a kocsimat, kiszállok, végigmegyek az úton. Zsinórban ez a második este, hogy leparkoltam, és a sötétben vártam az alkalmat, hogy viszontlássam.

Odamegyek a kapuhoz, átmászok a kerítésen és leugrok. Fekete pulcsim kapucnija a fejemen, maszkom a helyén, kesztyűm a kezemen. Mint mindig, most is csak a piros kontaktlencsét fogja látni.

Felérek a fehér, viktoriánus kúria falához, felmászok a rostélyon és benyomom a szárnyas ajtót, hogy az erkélyen át bejussak a hálószobájába.

Nem válaszoltam az üzenetére. Már az meglepett, hogy megkeresett. Úgy gondoltam, sokkal nehezebb lesz elcsábítani az új kúrópajtijától. Üzenete csak azt jelezte, hogy nem fog sokat ellenkezni, amikor közlöm vele, hogy most már hozzám tartozik – hozzám, és senki máshoz! Azt is közölte, hogy kezdi megunni a pasast és többet akar. Az a fickó nem tudja maradéktalanul kielégíteni.

Elfogadom ezt a kihívást.

Tegnap este, miután kivittem a pasas házából, hazahajtottam vele, és az ágyára fektettem. Miután levettem a szemkötőt és kioldoztam a kezét, elmentem. Már magához tért az alkoholtól és a randidrogtól, amit adtam neki. Valószínűleg nem emlékszik arra sem, hogy idejött, ehhez
a házhoz, nemhogy arra, hogy miként vezetett haza. Mikor megérkeztem vele, a kocsija pont ott parkolt, ahol annak a fickónak megmondtam, hogy oda álljon. Megérte az árát.

Mikor látom, hogy üres a hálószobája, belépek. Azonnal a közvetlenül a fürdőszobába nyíló ajtóra pillantok.
A zuhany alatt áll. Hallom, hogy csobog a víz. Sosem szoktuk megbeszélni, hánykor jövök.

Ellinek azóta megvan a privát mobilszámom, mióta gyerekkoromban megkaptam az első telefonomat. A második maszkos találkozás után elmentem, és vettem neki egy második mobilt. Azt akartam, hogy kommunikáljon velem úgy, hogy közben nem ismeri az igazi énemet. Letöltöttem egy lenyomozhatatlan alkalmazást, amit arra a telefonra telepítettem, hogy így lépjen kapcsolatba velem – azzal a pasival, aki által elélvez.

Néha akkor jelenek meg, amikor üzen. Máskor bejelentés nélkül érkezem. Ettől olyan buli az egész.

A hálóban nem ég a villany. A nagy helyiség úszik Elli vaníliaillatában. Már a gondolattól is áll a farkam a farmeromban. Most már tudom, milyen jó érzés a puncijában lenni, és többet akarok. Összefut a nyál a számban a gondolattól, hogy széttolom azt a puha combot, és megízlelem. Úgy érem el, hogy elélvezzen, hogy tudja, én vagyok az. Azt akarom, hogy könnyekkel a szemében könyörögjön, miközben izgatom.

Hallom, hogy elzárja a vizet, így a szoba hátsó sarkába húzódok. Hosszú, vastag függönyök takarják el az erkélyre vezető, szárnyas ajtót. Szétnyitom, belépek mögé, ügyelek arra, hogy ne lehessen észrevenni. Általában nem szoktam rejtőzködni, de szeretek meglepetést okozni neki.

Átkukucskálok, és látom, hogy kimegy a fürdőből a hálóba. Bolyhos, fehér törülközőt kanyarított magára, egyik kezében a mobilját tartja. Leül az ágy szélére, nedves, szőke haja a vállára hullik. Üzenetet ír, majd pár másodperc múlva megszólal a telefon.

– Halló? – fogadja a hívást kihangosítva.

– Szia, drágám! Nem is gondoltam, hogy ilyen későn még ébren vagy – szólal meg az anyja a vonal túlsó végéről.

– Sokáig buliztam Kirával.

Hazudik. Nem is a húgommal volt. Mielőtt idejöttem, találkoztam vele a szüleim házában.

– Megkaptam az üzenetedet, és csak azért hívlak, hogy jó éjszakát kívánjak, és megmondjam, mennyire szeretlek. Hétfőn érek haza.

– Én is szeretlek! – bontja a hívást Elli.

Ki akarok lépni, de várok még egy másodpercet, kíváncsi vagyok, mit csinál. Leteszi a mobilját és felemeli a tévétávirányítót. A képernyő megvilágítja a szobát, és Elli kinyitja az éjjeliszekrénye felső fiókját.

Szívem vadul dobog, ahogy előveszi mindazt, amit akar, és az ágyra rakja őket, maga mellé. Majd addig kattintgat a távirányítón, amíg rátalál arra, amit keres.

Egy nő szólal meg a hangszórón át, és önkéntelenül is a képernyőre pillantok. Elli pornót néz. A nő egy nappali közepén van. Egy fekete padhoz kötözve. A hátán fekszik, feje a pad egyik végén lelóg, karját oldalra húzták, és a pad első két falábához kötözték. Térdét behajlították, egészen fel kell húznia a mellkasáig, és kötéllel rögzítették a padhoz. Feneke szabadon van a másik oldalon. Tehát a szája, a feneke és a puncija könnyen hozzáférhető a körülötte álló, négy meztelen férfi számára.

A nő mozog, küzd a kényelmetlen testhelyzet ellen, amibe kényszerítették.

Visszanézek az én kicsi démonomra, aki megtámaszkodik egy rakás párnán, szétteszi a lábát, keze lent mozog. Lassan dörzsöli a csiklóját, pillantása a tévén nyugszik. Már nem érdekel, mit művelnek a férfiak a nővel a képernyőn.

Teljesen elmerülök a látványban. Ahogy a szemhéja elnehezül, ajka szétnyílik, és megnyalja. Hangosan beszívja a levegőt, elkezdi egyik ujját ki-be járatni a pinájában, ujjazza magát. Nyögései betöltik a szobát, úgy, ahogy a nőé a tévében.

Szabad kezével felnyúl, saját hajába markol, csípője előre-hátra ring, miközben zihálni kezd.

Gyerünk, kicsi démon! Élvezz el szépen!

Úgy figyeli, ahogy a nőt négy pasi kúrja a tévében, mintha szeretne a helyében lenni. A gondolattól legszívesebben letépném ezt a függönyt, és az arcára nyomnám, miközben megmutatom neki, hogy az én farkamon kívül soha semmi másra nem lesz szüksége.

Ujjai egyre gyorsabban dolgoznak, szeme lecsukódik. Izgatottan figyelem, ahogy nyögdécsel, majd elélvez. Nekidől a párnának, kinyitja a szemét, lepillant a kezére. Dühösen beletörüli az egyik díszpárnába, majd összevonja a szemöldökét. Nem elégült ki.

A négy férfi egymás után bassza a nőt a tévében, és Elli pár percig nézi. Félrehajtott fejjel bámul, kicsit összeráncolja a szemöldökét. Majd ismét elkezd játszadozni magával. Most a mellét masszírozza, olyan erősen csípi meg a mellbimbóját, hogy felkiált. Lenyúl, és felemel két mellbimbócsipeszt. Egyesével felteszi őket, és ahogy a krokicsipesz megszorul, élesen beszívja a levegőt. A gondolattól, hogy ezeket a puncija redőire tegyem rá, zihálni kezdek. Szeretném hallani, ahogy felsikolt, miközben a pináját dugom, és meghúzom a csipeszeket.

Felemel egy fekete bőrövet és előrehajol, összekötözi a bokáját.

Majd hanyatt fekszik, felhúzza a térdét, hogy kicsit széttárhassa a lábát. A masszázsvibrátort széttárt combja közé teszi, majd összezárja, és kinyújtja a lábát, aztán egy másik övet hurkol át a felsőcombján, olyan erősen, hogy a bőrébe vájjon, ne tudja szétnyitni. A feje fölé nyúl, néhány párnát ledob a földre. Majd felemel egy kábelkötegelőt, és keresztbe teszi a csuklóját. Sikerült megkötöznie, a fogával meghúzza, hogy ugyanúgy szorítson, ahogy az öv a lábát, majd a szemére teszi a szemkötőt.

Benyúl a lába közé, bekapcsolja a vibrátort, ami életre kel. A duruzsoló hang betölti a szobát.

Ismét hanyatt fekszik, hallgatja, ahogy a nőt basszák a tévében, míg a vibrátor a pináját dolgozza meg.

Kilépek a függöny mögül, odalépek az ágy széléhez. Előveszem a farkamat, és halkan a tenyerembe köpök.

Ma este azért jöttem ide, hogy a maszkos férfi még egyszer, utoljára a csúcsra juttassa. De ez így sokkal jobb. Nézni akarom, ahogy csinálja. Megtudni, hogy szerinte mire van szüksége. Figyelem, ahogy csípője felemelkedik az ágyról, miközben megragadja az ágy fejtámláját, mintha odakötözték volna a csuklóját.

Egek, legszívesebben ráülnék a nyakára, hogy lenyomjam a farkamat a torkán! Minden akaraterőmre szükség van, hogy ne tegyem meg – a maszkos férfi nem bassza meg Ellit –, és ekkor nyögdécselni kezd. Egyre hangosabban liheg, kezem pedig egyre gyorsabban mozog.

Ide-oda veti magát, mellkasa gyorsan emelkedik és süllyed minden egyes éles levegővétellel. Hangos kiáltással elélvez, és egy pillanatra elönt a pánik, hogy mindjárt letépi a szemkötőt és meglát, azt akarja, hogy juttassam a csúcsra, de nem tépi le. Ott marad, ahol van, többre vágyik.

Bassza meg, imádom, hogy képtelen kielégülni! Pontosan ezt akarom. A kihívást. Addig baszom, amíg elfelejti, kicsoda ő, és az orgazmusok megjelölik a mellkasát, megmutatva, hogy csak én tudom megadni neki azt, amire szüksége van.

Továbbra is verem a farkamat, figyelem, ahogy melle fel-le ugrál, hangosan liheg, és a csipesz lánca zörög durva mozdulataitól. Mélyen beszívja a levegőt, hasa lesüllyed, és ránézek kiálló bordáira, elképzelem, ahogy otthagyom rajtuk a tenyerem nyomát. Alsó ajkamba harapok, pedig legszívesebben a nyakába mélyeszteném fogaimat.

Háta ívbe feszül, ismét elélvez, és már nem bírom tovább. Golyóm megfeszül, visszafojtom a lélegzetemet, ahogy ráélvezek a díszpárnára, amivel korábban megtörülte magát.

Teste csak egy pillanatra lankad, a vibrátor még mindig a lába között van. Puncija most érzékeny, de ismét zihálni kezd. Becsukja a száját, nagyot nyel, én pedig lassan visszalépek a függöny mögé, hogy onnan nézzem végig a műsort.

Elli még vagy öt percig csinálja, de most nem élvez el. Végül felemeli megkötözött kezét, letépi a szemkötőt, a földre hajítja. Dühösen leoldozza a lábáról az övet, felemeli a vibrátort, lekapcsolja, majd azt is félredobja. Aztán odanyúl az ágyra a késért, és sikerül kiszabadítania a csuklóját. Szeretném úgy gondolni, hogy ezt én tanítottam meg neki akkor, amikor először itt voltam.

Felnyög, leveszi a csipeszeket, majd lekapcsolja a tévét. Hasra fordul, háttal van nekem, és hallom, ahogy kifújja a levegőt. De amikor már azt hiszem, hogy elaludt, ismét kinyitja a fiókot és kiveszi azt a telefont, amit tőlem kapott, és dühösen írni kezd. Majd visszateszi és becsukja a fiókot.

Türelmetlenül várok, addig, amíg hangos zihálása csitul, légzése egyenletessé válik, és elalszik.

Csendben kilépek a függöny mögül, és odalépek az ágy mellé. Kinyitom az éjjeliszekrény felső fiókját, és megnézem, mi maradt még benne. Egy gömb alakú szájpecek, egy zacskó kábelkötegelő és egy RIBANC feliratú paskoló. Egy ribi feliratú choker nyaklánc.

Farkam ismét kemény, könyörög, hogy mindegyik segédeszközt egyszerre használjam Ellin. Szeretném kihasználni ezt a helyzetet, itt és most, de várnom kell.

Becsukom magam mögött az erkélyajtót, és előveszem a mobilomat, látom, hogy írt valamit az alkalmazáson keresztül. Kész szerencse, hogy lenémítottam.

Kicsi Démon: Hagyd csak! Elintéztem egyedül.

Elmosolyodom. Úgy gondolja, felbosszanthat – engem, a maszkos férfit, aki által elélvez –, de fogalma sincs róla, mi vár rá.

NYOLCADIK FEJEZET

ELLINGTON

Másnap reggel felsietek a kőlépcsőn és kopogás nélkül lépek be legjobb barátnőm házába. Szinte a szülei örökbe fogadott gyereke vagyok. A szüleink a legjobb barátok. Együtt nőttünk fel.

– Jó reggelt, Elli! – mosolyog rám kedvesen Mrs. Sinnett, és felemeli Louis Vuitton táskáját a hatalmas előcsarnokban álló, kerek üvegasztalról.

– Jó reggelt, Janice! Kira elkészült?

Janice felnevet, az ajtó felé indul, én pedig kinyitom előtte, ahogy vörös Dior magas sarkúja végigkopog a márványpadlón.

– Van olyan, hogy Kira időben elkészül, drágám?

Hátravetett fejjel sóhajtok fel. Már így is késésben vagyunk.

– Köszönön, drágám! – lép ki a házból Janice. – Legyen szép napod! – szól vissza, ahogy becsukom mögötte az ajtót.

– Kira? – kiáltom, ahogy belépek a konyhába. Hátizsákomat a konyhaszigetre hajítom, és kinyitom a hűtőt. – Kira, induljunk már! Elkésünk! – veszek elő egy üveg vizet, majd becsukom a hűtőt és felsikoltok, amikor megpillantom Kira bátyját az ajtóban. – Jézusom, Sin! – kapok a szívemhez, és pillantásom találkozik jéghideg, kék szemének tekintetével.

Easton Bradley Sinnett a legbosszantóbb, legönteltebb seggfej, akivel valaha találkoztam. Amolyan „szexi vagyok, de kábé leszarom, hogy nézek ki” típus. Ráadásul azok a tetoválások… basszus, olyan, mint egy két lábon járó tiltótábla, amitől totál nedves leszek. Sötét haja kócos, mintha most kelt volna fel az ágyból. Valószínűleg így is van. Vagy még nem is aludt. Szépen formált állán borosta ül, jelezve, hogy még nem is borotválkozott. Félmeztelen, szinte dicsekszik durván izmos testével. Csak szürke melegítőnadrágot visel. Amiért minden lány odavan. A nadrág alacsonyan ül keskeny csípőjén. Annyira, hogy látom, nem visel bokszeralsót. Gyorsan lepillantok, és valóban: farka körvonala tisztán látszik a nadrágon át. Nagyot nyelek, pontosan látom, milyen jól meg van áldva. Combomat önkéntelenül is összeszorítom. Felpillantok rá abban a reményben, hogy nem kapott rajta, de felvonja egyik sötét szemöldökét.