Szöveg és illusztráció © Schmal Róza, 2023

ISBN 978-963-614-205-6 (papír)

ISBN 978-963-614-265-0 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Felelős szerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Péczely Dóra

Korrektor: Barsi Nikoletta

Borítókészítés: Bublik Zita

E-book: Scriptor Kft.

ELŐHANG

Ha ma visszagondolunk, már nem tűnik olyan hosszúnak a háború. Láttunk már ennél nagyobbat, véresebbet. De amíg zajlott, maga volt a kilátástalanság: a hetek reménytelen egyformaságban követték egymást, a közelgő halál pedig úgy függött a fejünk felett, mint felhő, amelyből bármikor eleredhet az eső – egy fekete felhő, amelyről már senki sem feltételezi, hogy egy hirtelen feltámadó szélroham akár el is sodorhatja.

A második hurrogón háború vége váratlanul jött el – alig akartuk elhinni, hogy előmerészkedhetünk a rejtekünkből. Még hetekig a bölények süvítő nyilaira gondoltunk, ha madarak suhantak el mellettünk…

Mind sejtettük, hogy valami nincs rendben az ingóföldi békével. Mi mással magyarázhattuk volna, hogy mindkét király, aki a Ladann torkolatában ringó hajón aláírta a feltételeket, hamarosan koronáját vesztett menekült volt? Kold Norlamondtól elpártolt a népe, trónját elfoglalta Davdon Ín, az ostradāni mészáros, és nem maradt más választása, mint azon a földön letelepedni, amelyet a békében szerény vigaszként juttattak neki. Kawal Iobredānt pont ezért a szerény vigaszért kergette el a királyné és a hozzá hű előkelők. Mindenfelé beszélték, hogy a fia veszi majd át tőle a hatalmat, mert ő elherdálta Ladann-völgy drága földjét. Akadtak, akik elgondolkodtak a vacsorájuk mellett, vajon nem volt-e igaza a királynak, amikor békejobbot nyújtott a bölényeknek, de senki sem vette a védelmébe II. Kawalt. Örömmel várták helyette az újat, a fiatalt, akit titokzatos feltámadása óta szeretve tisztelt minden ladanni. A folyó elvitte, a folyó visszahozta, s hurrogón túszaival a Varadon hajózva maga is szerzője lett a győzelemnek; ő volt a Ladann fia és a Varad hőse – ki ne fogadta volna izgatott örömmel és nagy reményekkel az uralkodását?

Mondom, csak lassan merészkedtünk elő a romok alól, és amikor hozzáláttunk, hogy újjáépítsük falvainkat és városainkat, nem gondoltunk a déli területekre. Sem a Varadokban tanyát verő Davdon Ínre, sem az Olmapolba hajózó Norlamondokra, de nyugatra sem néztünk. Miért is néztünk volna? A Donddau megint békésen aludta századokra nyúló álmát, és nem tudhattuk, hogy Dalamvidék frissen kinevezett grófja már elindult Lasnapolból, hogy megvalósítsa nagy terveit ott a messzeségben. Ahogy azt sem sejtettük, hogy a Dalam hamarosan eléri azt, amit patak még soha: hogy nevét a nagy folyók között emlegessék.

A hónapok neve Ladann-völgyben

Tél

hosszúéj hava

hószakadás hava

repedthegy hava

Tavasz

jégzajlás hava

lombok hava

melegesők hava

Nyár

csonkaéj hava

bölényvég hava

sebescsillag hava

Ősz

eltűnttó hava

vihar hava

hidegesők hava

Időszámítás a Ladann-völgyben

A ladanni időt a dinasztiák uralkodásának kezdetétől számítják, és minden új család trónra lépésével újrakezdik. Az írásos emlékek a lasnapoli Coldarog-dinasztiával jelentek meg. Ők 226 éven át uralkodtak a birodalomban, míg házasság révén át nem vették tőlük a vezetést a dalamdovórói Lasaiok. A Lasai-dinasztia uralkodásának 304. évében tört ki a hurrogón háború, ekkor Daon Lasai elűzésével Romer Iobredān lett a király, és megkezdődött az ostradāni Iobredānok időszámítása. Történetünk idejében a ház ötödik királya, II. Kawal Iobredān Ladann-völgy ura.

I. RÉSZ

VÍZ HOZOTT, FÜST FOGAD

A Iobredān-dinasztia 123. évében, vihar havában

1.

Megviselt vezérhajó

DÉLI TENGER

A marlingók még jóval azután is felettük repültek, hogy a Tengerzár-szirtek eltűntek a messzeségben.

Aztán elváltak útjaik. A madarak továbbra is délnek tartottak, hogy melegebb vidéken töltsék a telet, ők viszont nyugat felé fordították hajóik orrát. Kold Norlamond sokáig nézte a távolodó rajt. A marlingók tudják, hova mennek, gondolta. Biztonságos, napsütötte öblök várják őket. Talán még a tavalyi fészkük is megvan.

Ő adott rá parancsot, hogy nagy ívben kerüljék el a Hurrogón-félszigetet, hogy ne lássák őket Davdon Ín őrszemei, és ők se lássák az otthonukat, ahova nem térhetnek haza. Most mégis arrafelé fordult, amerre Varadokot sejtette, és azt kívánta, bárcsak megpillanthatná, ha csak egy villanásnyi időre is a kopár tornyokat, a fenyvesektől ölelt, tenger mosta földet, amelyet világéletében a magáénak hitt.

– Felséged úgy néz abba az irányba, mintha messzebb látna, mint mások – lépett mellé Neia Boreasson.

Kold megrázta a fejét.

– Őszintén bólintottam rá az egyezségünkre, de egyre biztosabb vagyok benne, hogy hiba volt elfogadnom a feltételeit.

Neia fáradtan sóhajtott, mint akinek makacs és nehézfejű gyerekkel kell szót értenie.

– Ha nem kötöm ki, hogy a hajóimmal nem szállhat partra Varadokban, felséged odamegy és rátámad a trónbitorlóra, igaz?

– Az lett volna az egyetlen módja, hogy megőrizzem a becsületemet – felelte Kold.

– Azt hittem, ezt már megbeszéltük – csóválta a fejét lemondóan Neia.

– Félre ne értse, nagyon hálás vagyok, amiért használhatjuk a hajóit…

– Nem hálára van szükségem – szakította félbe az asszony –, hanem arra, hogy tartsa magát a megállapodásunkhoz. Felajánlottam a hajóimat és mindazt, amit hamarosan szerzek velük, hogy a segítségükkel megerősödjön és visszaszerezze a hatalmát. Cserébe szükségem van az olmapoli kikötőre. Nem a romhalmazra, hanem arra, ami lehetne belőle. Ha viszont felséged most a Hurrogón-félszigetre megy megöletni magát, akkor nem lesz semmi sem Olmapolból, sem az én terveimből, és abból a kevés, hűséges bölényéből sem hős lesz, hanem hulla. A fiát is beleértve.

A bölény tekintete egy pillanatra elsötétült, aztán nyájas, bár vicsorgásra emlékeztető mosollyal jegyezte meg:

– Nem becsüli valami sokra a képességeinket.

– Ennek semmi köze a képességeikhez – vágta rá nyersen Neia. – Mindketten tudjuk, hogy Davdon Ín pillanatnyilag döntő fölényben van. De hogy így marad-e a helyzet, vagy megváltozik, az felségeden múlik. Ahogyan az is, hogy a szőröshátúakból lezüllött horda lesz-e száz év múlva, vagy egy erős nép, akik a ladanniakat is megszégyenítik a kultúrájukkal. Ennek a felelősségnek a terhe nyilván nehéz, és biztosan könnyebb gyors és véres öldöklésről álmodozni. Ha ehhez van kedve, tegye, de nekem ne jöjjön azzal, hogy mit követel a becsület! – Neia közelebb lépett. A hangja most már dühtől remegett: – A becsület nevében ölték meg ladanni senkiháziak a férjemet, pedig a bokájáig sem értek. És biztos vagyok benne, hogy felséged temetésén is szóba kerül majd a becsület. De én nem szeretnék többet hallani róla! – Az asszony kurta meghajlással búcsúzott, aztán egy pillanatra még visszafordult: – Pedig talán lenne valami értelme ennek a szónak, ha nem hangoztatnák annyit, amikor a gyávaságot és a korlátoltságot kell elrejteni!

Amikor magára maradt, Kold Norlamond halkan füttyentett.

Amióta az anyja meghalt, senki nem mert így beszélni vele. Legfeljebb az orrgyilkosok, akiket Davdon Ín küldött rá és a fiára – de senki olyan, aki törődött volna vele.

Márpedig Neia Boreasson törődött vele, ahogy ezt egy ideje meglepetten tapasztalta. Mintha látott volna benne még valami tiszteletre méltót most is, amikor ő maga nem látott semmi ilyesmit.

Néhány órával később feltűntek előttük a szigetek.

A fásult közöny, amellyel a bölények addig a vizet nézték, egy csapásra szerte foszlott. Kíváncsian nyújtogatták a nyakukat, de a szigeteken nem látszott más, mint szikla és erdő, Olmapol pedig még nem bontakozott ki a horizonton ülő ködből.

Kold lopva Neia Boreasson felé pillantott, aki a mozgolódást hallva ismét feljött a fedélzetre. Most sokkal gyengébbnek és elgyötörtebbnek látszott, mint az imént, amikor rátámadt, vagy mint utolsó lasnapoli napjaikban, amikor készülődtek az indulásra, és ő mindent maga akart megszervezni. A tétlenséget nyilvánvalóan rosszul viselte – ha nem volt mivel elfoglalja magát, a gyász maga alá gyűrte. Sokszor állt a dagadó vitorlák alatt nem törődve a széllel: hosszú, vörös haja zabolátlanul lebegett az arca körül. Szép volt és vad, de Kold sejtette, hogy az özvegyet a legkevésbé sem érdekli, hogy szépnek vagy vadnak tűnik-e, csak a könnyeit akarja lobogó haja mögé rejteni.

Talán a tenger is emlékekkel kínozta, de lehet, hogy a hajó tehetett mindenről.

Neia Boreasson ragaszkodott hozzá, hogy a Fekete Gólya legyen a vezérhajó, pedig nem volt olyan fenséges, mint a négy legszebb portongó, amelyek még Borleniordban, a legendás Marate-műhelyben készültek, de a két szerényebbel sem vehette fel a versenyt. Az asszony mégis a Gólyát választotta, és ha valaki megjegyzést tett a szeretettel, de valódi hozzáértés nélkül barkácsolt részleteire, azt villogó szemmel felvilágosította, hogy a férje egymaga javította meg a leégett portongót, és akinek nem tetszik, az csinálja utána.

Sárgakóc ilyenkor úgy bólogatott, mintha Danul Boreasson emléke számára is sérthetetlen lenne, és mintha ő is páratlan mesterműnek tartaná a Fekete Gólyát. Amikor Kold kétségeit fejezte ki neki, és halkan megjegyezte, hogy a vezérhajó nem bírja az iramot, amit a többiek diktálnak, a púpos heves tiltakozásba kezdett:

– A látszat csal, felség! Higgye el, a Fekete Gólya többet ér, mint bármelyik másik portongó!

Ezek a szavak jutottak eszébe most is, ahogy hajójuk nehézkesen északnak fordult a szigetek között elsikló társai nyomában. Bevárták, és előre engedték őket, ahogy illett, de ettől Kold még nyomorultabbul érezte magát.

Miféle előjel ez? Milyen szánalmas honfoglalás kezdődik így?

2.

A HALOTT ÖBÖL

OLMAPOL, A ROMKIKÖTŐ

Mintha egy polip akarna magához ölelni, gondolta Kold, miközben lassan eléjük tárultak Olmapol fekete földnyelvei. Először tágasnak tűnt az öböl, amelyet közrezártak, de minél közelebb értek hozzá, annál jobban eltörpült a háttérben kirajzolódó vulkán előtt. A kitörés után Dalamdovóró felől már csak szelíd dombnak látszott a Donddau, de a tengernek az igazi arcát mutatta.

A hurrogónok mozdulatlanul álltak a szoroson át behajózó portongókon.

A láva, amely egykor letarolta az útjába eső házakat, majd a tengerbe ömlött, most éjsötét redőkben, megkövült folyamként torkolt a vízbe. A földnyelveken még álltak tornyok, amelyek nemcsak a pusztítással, de az idővel is dacoltak évszázadok óta. Nevetséges gőggel emelkedtek ki a halott városból, amely dermedt és néma lett volna, ha a sirályok lármája nem veri fel. A madarak a hajók közelébe repültek, komoly, figyelmes tekintettel megvizsgálták őket, majd kifeszített szárnyakkal elvitorláztak felettük.

A lemenő nap néhány percre előtűnt a felhők mögül, hogy vörösre égesse a Donddau csonkán is méltóságteljes körvonalát. A partra azonban nem jutott a fényből, és amikor a nap lebukott, a szél is újult erővel kezdett fújni, szembe velük, mintha ki akarná sodorni őket az öbölből.

– Ez a föld nem akarja, hogy éljenek rajta – jegyezte meg Kold Nornalmond.

Vezére és tanácsadója, akik mellette álltak, futólag egymásra pillantottak, mintha a másik arcáról szerették volna leolvasni, hogy jól hallották-e feljebbvalójuk szavait.

Hogy mondhat ilyet éppen ő, aki pontosan tudja, hogy a kritikus pillanatokban mekkora súlya van a vezér szavának és viselkedésének? Hova lett az a bölénykirály, aki nemrég még egyetlen, biztató mondatával képes volt lelkesíteni a harcosait? Aki a Lasnapol bástyái láttán visszahőkölő bölényeknek kijelentette, hogy másnapra övék lesz a város?

– Hol maradna a kihívás a hódításban, ha az új föld könnyen megadná magát, felség? Vagy a vadászatban, ha a szarvas maga sietne üldözői elé? – kérdezte Drom Corlamond, mire Sárgakóc elismerően bólintott, de a bölénykirály úgy folytatta, mintha meg sem hallotta volna hadvezére szavait:

– Lávát zúdít az emberekre, majd amikor újra idemerészkedik valaki, szelet küld rá és hamuesőt – pillantott a karjára, amelyet fátyolként vont be a szürke permet. – Egyik sem vall szívélyes köszöntésre. Semmi jót nem ígér.

Kold elfordult, és a fedélköz felé indult.

Sárgakóc és Drom Corlamond tekintete találkozott, de csak egy pillanatra, mert árulásnak érezték a saját döbbenetük és aggodalmuk tükörképét látni a másikon.

A megkövült láva megtartotta a lépteiket, de amikor a hamuban kellett haladniuk, a talaj bokáig, sőt néha térdig süppedt alattuk. Nem volt egyetlen ház sem a romok között, amely ne lyukasan, tető nélkül nézett volna az égre. Hiába telt el több mint négy évszázad a város veszte óta, alig telepedett meg rajta az élet; csak egy-egy kúszónövény hálózta be a fekete halmokat, és néhány gyér lombú fa nyújtózott a magasba.

Neia még haragudott a bölénykirályra, de ez a partra szállás olyan siralmas volt, hogy szánalom ébredt benne, és tekintetével minduntalan a férfit kereste. Mást azonban nem láthatott belőle, mint a hátát, mert Kold Norlamond sem neki, sem másnak nem engedte meg, hogy olvasson a vonásaiból.

3.

A BÚCSÚ

OLMAPOL, A ROMKIKÖTŐ

Egy hét elteltével Kold még mindig rejtőzködött. Alig mozdult ki a sátorból, amelyet egy kisebb magaslaton vertek fel neki, és senkit, még a fiát sem volt hajlandó fogadni.

Neia együttérzése hamar elkezdett apadni, a helyét pedig újra átvette a harag.

Egy reggel ellentmondást nem tűrő mozdulattal hajtotta el az őröket, akik zavarukban nem merték feltartóztatni. Mikor már bent állt a királyi sátorban, az uralkodó tetőtől talpig végigmérte, majd összehúzott szemmel, udvariasan megkérdezte:

– Hívattam volna? Nem emlékszem.

– Nem hívatott, de én nem az alattvalója vagyok, hanem valaki, akivel üzletet kötött, emlékszik?

– Olyan gyakran dörgöli az orrom alá, hogy ha akarnám sem tudnám elfelejteni – sóhajtott Kold.

– Akkor szedje össze magát, és ha a saját népéért nem is teszi meg, a nekem tett ígérete miatt álljon neki élhetővé tenni ezt a helyet!

A bölény megvonta a vállát.

– Kikötőt akart, nem? Az itt van, parancsoljon! Van víz és van part, kegyednek pedig vannak hajói – mi kell még?

Fásult tekintete és cinikus szavai még jobban felingerelték Neia Boreassont. Egy pillanat alatt mellette termett, és két kézzel megragadta a mellette óriásnak tűnő férfi mellén a köpenyt:

– Úgy lesz, ahogy mondja, én hamarosan elhajózok, de előtte meg fog hallgatni! Itt emészti magát és bánkódik egymagában, miközben odakint egy csapat nagyszerű bölény azért nem megy haza a családjához Varadokba, mert hűségesek felségedhez! Lassan elfogy az ivóvíz, amit még Lasnapolból hoztunk magunkkal, és az élelmiszerkészletek sem fognak sokáig kitartani. A harcosai sátrakban laknak, még nem láttak hozzá az építkezéshez, pedig közeleg a tél. De mindez semmi ahhoz a romboláshoz képest, amit a tétlenség okoz a lelkükben, és ahhoz a csalódáshoz képest, amit a királyuk okoz nekik. Nem akarom végignézni, amint magára hagyják, érti?

– Pedig jobban tennék, ha hazamennének a családjukhoz.

Kold halkan, szelíden beszélt, de közben nem pillantott az asszony szemébe. Csak a két kezét nézte: a finom, fehér ujjakat, amelyek marokra fogták a köpenyét, és dühödten dörömböltek a mellkasán. Olyan lehetetlenül törékenyek voltak, hogy nem tudta levenni róluk a szemét. Akaratlanul is elképzelte, milyen kicsik lennének az ő mancsában.

Amikor észrevette, hogy Kold több figyelmet szentel a kezeinek, mint a szavainak, Neia gyorsan elengedte a köpenyt, és elfordult. Kellett pár pillanat, amíg visszatalált a saját dühéhez, de amikor sikerült, megpördült, hogy újult erővel támadjon a szőrőshátúra.

– Azért bujkál a sátrában, mert azt reméli, hogy a bölényei magára hagyják, igaz? Hogy szép sorban elsomfordálnak hűséget esküdni Davdon Ínnek és végre megölelni a szeretteiket. Akkor aztán kesereghet kedvére, és nem kell tennie semmit, ugye?

A nyers hang magához térítette Kold Norlamondot.

– Mit vár tőlem, mit csináljak? Ezen az elátkozott földön nem terem meg semmi, nem lesz mit enni és inni, és házat sem építhetünk a hamudombokra! – fakadt ki.

– Elátkozott föld! – nevetett fel gúnyosan az asszony. – Milyen egyszerű megoldás! Mert ha el van átkozva, akkor nem lehet és nem is kell érte semmit tenni, igaz?

– Igenis átkozott – mondta dacosan Kold, mint egy gyerek, akit épp kedvenc gondolatától próbálnak megfosztani. – Különben mivel magyarázza, hogy sok száz éve, amióta a túlélők elmenekültek innen, senki, de tényleg senki nem telepedett meg itt? Mivel magyarázza, hogy még a természet sem akarta visszafoglalni, és nem él itt sem növény, sem állat?

– Hát jól figyeljen! A hét nap alatt, mialatt a királyuk képzelt sebeit nyalogatta a sátrában, a bölényei felfedezték, hogy az öböl sekélyebb részeit ehető kagylók borítják, a mélyből pedig halászhatnának, ha lennének kisebb hajóik, mint a behemót portongók. Drom Corlamond egyik fia polipot fogott a sziklák között, és tegnap este megsütötte a barátaival. Sárgakóc régóta szeretné felséged beleegyezését kérni, hogy vízért küldhessen néhány felderítő csapatot. Néhány harcosa vadászni próbálna a szigetek erdőségeiben, az öreg Ferdeorr pedig pár óra alatt olyan kosarat font a hamun kúszó növény rostjaiból, hogy nincs vásár Ladann-völgyben, ahol ne vennék meg jó pénzért. És akkor még nem beszéltünk a Bolyongóvóró vidékéről, ami a békével a hurrogónoké lett, csak előbb kéne elfoglalni, mint ahogy Davdon Ín észbe kap és megkaparintja.

Neia dühe eltűnőben volt, de mintha az ereje is elszállt volna vele.

– Hát ennyit az elátkozott földről – tette még hozzá inkább szomorúan, mint gúnyosan, aztán a kijárathoz lépett. – Én holnap hajnalban elhajózok a Fekete Gólyával. Magammal viszek negyven hurrogónt – cserébe értük itt hagyom a többi hajót, használhatja őket, ha esetleg kedve támad kijönni a sátorból.

Kold nem volt benne biztos, hogy az asszony vár-e tőle valamiféle beleegyezést, vagy csak közölte a szándékait, de azért bólintott.

Egy percig még nézték egymást, majd Neia belátva, hogy a királynak továbbra sincs mondanivalója, félrehajtotta a sátor ajtaját.

– Várjon! – állította meg Kold Norlamond. – Mikor jön vissza? Azaz… mikor kapom vissza a bölényeimet?

– Kellenek felségednek valamire? Azt hittem, arra vár, hogy mind magára hagyja! – vágott vissza Neia, de ahogy elnézte a férfi szemében kavargó indulatokat, lassan lehervadt gúnyos mosolya.

– Legkésőbb egy hónap múlva, hidegesők havában itt lesznek – felelte csendesen.

Aztán mert Kold nyugtalan tekintetéből kiolvasta, hogy a másik kérdésre is válaszolnia kell, komolyan bólintott:

– Itt leszünk.

A sátorból kilépve majdnem nekiment Sárgakócnak.

Vajon ő is megunta, hogy a király engedélyére várjon, és mindenáron beszélni akart vele? Vagy csak az ő vitájukat akarta kihallgatni?

Bármelyik volt is az igazság, a púpos nem jött zavarba. Úgy engedett utat Neiának, hogy közben ösztönösen meghajolt, mintha egy királynő vonulna el mellette, és ebben a meghajlásban nem volt sem gúny, sem tettetés.

4.

ÉBREDÉS

OLMAPOL, A ROMKIKÖTŐ

Miután a Fekete Gólya kifutott a tengerre, Olmapolban még nagyobb lett a csend, mint azelőtt. Elment negyven hurrogón, s velük Neia Boreasson – erős, mély hangja már nem verte fel a sátraikban pihenő bölényeket. De a leszálló köd is tompította a zajokat, suttogássá lágyította az elégedetlen dörmögéseket, ásításba fojtotta a terveket. Mind úgy érezték, hogy ha eddig nem kezdtek bele semmibe, ezután már nem is fognak: a zordabbra forduló ősz álmos tétlenségbe bugyolálta őket.

A hajó távozása utáni harmadik napon azonban Kold Norlamond magához hívatta a vezéreit, és sorra parancsokat osztott nekik.

– Te menj a bölényeiddel a Vándorló Fák Földjére! Hatalmas vörös cédrusok nőnek arrafelé, a törzsükből vájjatok csónakokat, majd a tengeren át gyertek vissza velük.

– De hiszen hat nagyszerű hajó áll a kikötőnkben, felség! – jegyezte meg a megszólított vezér.

– Csakhogy portongókról nem tudunk szigonnyal halászni, sem kagylókat gyűjteni, sem polipokat fogni a zátonyok között, márpedig hamarosan ilyesmivel fogjuk tölteni a napjainkat, ha nem akarunk éhen halni. Ti pedig – fordult másokhoz – vigyétek magatokkal a kiürült tömlőket, és hozzatok annyi vizet a Bolyongóvóróból, amennyit csak tudtok!

– Felség – szólalt meg Sárgakóc –, nagyszerű megoldás most a Bolyongóvóróból hozni a vizet, de idővel közelebbi beszerzési forrást kell keresnünk, és ehhez már most megtehetjük a szükséges lépéseket. Fiatalkoromban jártam Kráterréten, a Dalam forrásánál, amely igazán bővizű volt, és ha a vulkán legutóbbi mozgolódása nem apasztotta el, akkor bizonyára most is az.

– Nem hozhatunk vizet onnan – ingatta a fejét Kold. – Az már túl van a békében nekünk juttatott terület határán.

– De megkérhetjük az ott élő embereket, hogy adjanak nekünk.

Kold továbbra is a fejét rázta:

– Nem tudod, mit beszélsz, Sárgakóc! Az őseim rombolták le Dalamdovórót, és ők irtották ki az ott élő zöldnyakúakat. Az a kevés ladanni, aki még azon a vidéken tengődik, biztosan nem fogja szívélyesen megtölteni a korsóinkat.

– Ebben igaza van felségednek, de ha cserébe kapnak valamit, akkor nem lesznek elutasítóak.

– És mi a fenét adhatnánk nekik, amikor nekünk sincs semmink?

– Nos, most valóban nincs semmink, azért bátorkodtam javasolni, hogy idővel máshonnan hozhatnánk a vizet. Semmi esetre sem most. De ha jól értem felséges királyom szándékait, hamarosan lesznek cédrusfa csónakjaink, tengeri halaink, ízletes kagylóink és polipjaink, nem is beszélve a bámulatos kosarakról, amelyeket Ferdeorr tud fonni. Annak a kúszónövénynek a rostjaiból készíti őket, amelyben mi csak hasra esni szoktunk.

– Semminélő, igaz? Így nevezi a növényt az öreg – mosolyodott el Drom Corlamond is. Ferdeorr az ő seregében szolgált: koránál fogva már rég le kellett volna szerelnie, de a magányos bölény kétségbeesetten könyörgött neki, hogy ne hagyja haszontalanul tengődni, vigye magával a háborúba – s most itt volt velük.

– Igen, semminélőnek hívja – bólintott Sárgakóc –, mert felfoghatatlan, honnan veszi a tápanyagot: az egyetlen növény, amely a hamun is megmarad. Ferdeorr a különböző színű rostokból mintákat fon a kosaraiba, ráadásul erősek is ezek a holmik. Ha időről időre megraknánk őket a tenger gyümölcseivel, és elvinnénk nekik, nem hiszem, hogy a Dalam vidékén élők megtagadnák tőlünk a vizet. Talán még abba is beleegyeznének, hogy a forrásnál két ágra bontsuk a patak útját, és nyissunk egy járatot délkeletre, a mi földünk felé. Akkor félniük sem kéne a bölényektől, mert látniuk sem kellene minket.

Kold szúrós szemmel, némán nézte Sárgakócot, de a Púpos nem ijedt meg. Már ismerte annyira a királyát, hogy tudja, ez az elfogadás jele. Mikor az ember újabb csípős megjegyzést várna tőle, Kold Norlamond továbbgondolja a javaslatot, hogy aztán valóra váltsa. Így tett akkor is, amikor Danul Boreasson kérésére leállította a lasnapoli hajók felgyújtását: egyszerűen riadót fújatott. És így tett most is: nem veregette őt vállon, nem dicsérte az eszét, mint annak idején II. Kawal Iobredān, hanem csavart még egyet a tanácsán.

– Lataron! – fordult a király a fiához. – A te harcosaid járják be az öböl környékét, szedjenek semminélőindákat, aztán tanulják meg Ferdeorrtól, hogyan fonjanak kosarakat. Fedeles kosarakat.

A bölényherceg elsápadt.

– Apám, ez asszonyoknak való feladat! Kérlek, küldj minket is a szigetekre, vagy felderíteni a partvonalat a Bolyongóvóró környékén, vagy…

– Nagyszerű ötlet! Drom, a te bölényeid vizsgálják át a Bolyongóvórótól délre és keletre eső partokat. Olyan öblöket keressenek, ahonnan szemmel lehet tartani a Hurrogón-félszigetet övező vizeket. Nem hiszem, hogy Davdon Ín nyugton bír maradni.

– De apám, ez az én ötletem volt, kérlek, minket küldj oda!

– Rád itt van szükségem.

– Kosárfonóként? Női munkát végezni?

– Látsz itt nőket? Márpedig a kosárfonás most az egyik legfontosabb feladatunk, akár nők szokták végezni, akár nem.

Lataron már nem tudott mit mondani, de ahogy a földet nézte, abból nyilvánvaló volt, hogy megalázónak érzi a mellőzését.

– És ha elvégezzük néhány nap alatt a kosárfonást? – emelte fel hirtelen a fejét. – Hajnaltól sötétedésig dolgozni fogunk, sőt még a tűz mellett is. Utána mehetünk felfedezőútra?

Kold tekintete átmelegedett, ahogy a fiára pillantott.

– Nem bánom, ha készen van az első ötven kosár, akkor két hajóval elmehettek körbejárni a szigeteket.

– Ezeket a kis szigeteket itt a közelben? – kérdezte a herceg csalódottan.

– Ezek a szigetek a mi legfontosabb támaszaink vagy legveszedelmesebb ellenségeink lehetnek – lépett közelebb hozzá a király. – Ha hasznunkra tudjuk fordítani őket, a kincseink lesznek, de ha nem, a vesztünket okozhatják.

Lataront láthatóan nem győzték meg az apja szavai.

– Itt vannak terveim veled – folytatta a hangját lehalkítva Kold Norlamond. – Mit gondolsz, miért taníttattalak a tengeri kereskedelem tudományára Danul Boreassonnal?

– Azért, hogy átvegyem majd Lasnapol irányítását. De Lasnapolt elvesztettük.

A király arcizma megrándult.

Egy hosszú percig senki, még Sárgakóc sem volt biztos benne, hogy a herceg nem ment-e túl messzire, de Kold nem vesztette el a hidegvérét. Fel-alá járkálva beszélni kezdett:

– Lasnapol a Lasnarogok kikötője volt már évszázadokkal ezelőtt is – ezt mindenki tudja. Azt viszont kevesen tudják, hogy Olmapol az Olmarogoké volt, és ha a vulkán nem pusztítja el, ma semmiben sem maradna el Torkolatvárostól. Akkor az Olmarogok nem váltak volna otthontalanokká, sem álnok kígyóvá, amely éppen a menedéket nyújtó kézbe mart bele. De ez most nem érdekes. Ami itt és most számít: Olmapolnak minden adottsága megvan hozzá, hogy a tengeri kereskedelem új csillaga legyen. Ehhez van szükségem a te tudásodra; az eszedre, a bátorságodra, a kitartásodra, a leleményességedre és mindarra, amit Danul Boreassontól tanultál. És ha ehhez a feladathoz először kosarakat kell fonni, akkor bízom benne, hogy te fogod a legjobb kosarakat fonni.

Lataron halvány mosollyal biccentett, de szólni csak az alvezéréhez szólt:

– Hívd a többieket, megyünk semminélőt gyűjteni!

Aztán meghajtotta magát, és indult a dolgára, ahogy a többiek is.

5.

MÁR A TIÉD

JERELKA ĀMOL, A SZIKLAKOLOSTOR

– Ezért hívtál ide? – kérdezte Wal Iobredān. Próbált udvarias maradni, de a csalódás átütött a hangján.

– Nem hívtalak ide – vonta meg a vállát az apja. – Csak megüzentem a malsíniai főlovásszal, hogy hol találsz meg. Nem kértem, hogy azonnal gyere ide.

A szoba, amelyet a volt király a Szikla Szolgáitól kapott, tágasabb és kényelmesebb volt, mint a szerzetesek odúi, de a szűkre vágott kolostorablakokon keresztül nem sok fény jutott be. Kawal Iobredān közelebb lépett a fiához, hogy jobban lássa az arcát. Egy darabig figyelmesen nézte feldúlt vonásait, aztán megkérdezte:

– Másra számítottál?

Wal nem felelt, és nem is nézett rá.

– Hadd találjam ki! – mondta az apja. – Azt gondoltad, hogy a segítségeddel szeretném visszakapni a koronámat. Azt remélted, hogy nem akarom elfogadni a döntést, amellyel megfosztottak a hatalmamtól. És te támogatni akartál: mellém állni és követelni, hogy helyezzenek vissza a jogaimba. Erre én azzal fogadlak, hogy megkérlek, jutass egy összeget a jerelkai szerzeteseknek az új könyvtárépületre, aminek a felépítését még királyként megígértem. Most becsapottnak érzed magad, így van?

Wal bólintott.

– Nem törődhetsz bele, apám! – bukott ki belőle aztán. – Te is tudod, hogy jogtalanul fosztottak meg a tróntól. Ha más követne, nem én, most támogatókat keresnél, hogy segítsenek neked. Értem, hogy a kedvemért szívesen félreállnál, és átengednéd nekem az uralkodást, de ha szó nélkül elfogadsz egy ekkora igazságtalanságot, akkor mi marad a királyságból? Kiüresedik a szó, puszta címmé válik, ha nincs mögötte szándék az igazság védelmére! Nem hagyhatod válasz nélkül, hogy összefogtak ellened pont azok, akiknek a leginkább kellett volna támogatnia!

– Arra biztatsz, hogy fogjak fegyvert az anyád ellen? – kérdezte szomorú mosollyal Kawal.

– Ne hívd anyámnak a királynét! – csattant fel a fia.

– De hát az. Az édesanyád.

– Eddig se éreztem annak, de most, hogy ezt tette veled, már nem is próbálom annak tekinteni.

– Megértelek, de neked meg azt kell megértened, hogy ő a feleségem, és nem fogok hadat vezetni ellene azért, hogy visszaszerezzem a koronámat, ami ráadásul nagyszerű helyen lesz a te fejeden.

– De én nem akarom ezt! – Wal úgy kapkodta a levegőt, mintha fuldokolna. – Nem állok készen! Lehet, hogy évtizedek múlva sem álltam volna készen, de most biztosan nem. Kérlek!

– Fiam, én azt hiszem, igazuk van. Valóban hibát követtem el…

– Te is tudod, hogy jó békét kötöttél! Ostobaság lett volna még jobban megalázni a hurrogónokat! Ha van esélye a tartós békének, akkor pontosan ez az: földet, feladatot adni nekik, és meghagyni a méltóságukat a vereségük ellenére.

– Igen, a béke talán rendben volt. Bánt, hogy éppen azért akartak megbüntetni, amit szerintem is jól végeztem el, de abban egyetértek anyáddal és a támogatóival, hogy nem vagyok alkalmas királynak. Hibáztam. Nem abban, amiben ők mondják, de a halogatás és a tétlenség bűnében vétkes vagyok, és ezért vállalom a felelősséget. Nem voltam önmagam a háború alatt. Elnyeltek a saját kétségeim, a bizonytalanságom… Néha már attól féltem, hogy megőrülök.

Kawal a fiára nézett, ahogy ezt kimondta. Wal elfordította a tekintetét.

– De aztán visszatért az erőd – mormolta. – Most jól vagy, és csak ez számít.

– Jól vagyok, mert itt lehetek. Itt nyugalom van, és nem kell olyan kérdésekben döntenem, amelyeken emberek sorsa múlik. A legkomolyabb kérdés, amit mérlegelnem kell az, hogy melyik könyvet kérjem ki a könyvtárból. Nagyszerű könyvek vannak itt. Képzeld, fiam, találtam egy…

Wal megint elfordult. Nem akart az apja olvasmányélményeiről beszélgetni.

Kawal megszorította a vállát. Látta, hogy szenved, de éppen mert annyira jól tudta, mi zajlik benne, nem bírt vele érezni. Nem akarta újra átélni, hogy milyen szembenézni Ladann-völgy gondjaival, és még véletlenül sem akart elgondolkodni azon, hogy visszatérhetne. Kötelességtudóan cipelt egy hatalmas terhet, de amint azt mondták, hogy leteheti, ő letette, és esze ágában sem volt visszavenni.

– Jó király leszel! – mondta egyszerűen.

Hitte, amit mondott, és így számára nem volt több kérdés.

– Lehet, hogy sok mindent megtanultam már – kezdte Wal színtelen hangon –, de nem gondolhatod komolyan, hogy alig több mint egy év leforgása alatt felkészültem az uralkodásra! Nem beszéltem róla, de gyakran úgy érzem, belehalok, ha nem mehetek vissza a falumba. Ha nem mehetek ki éjjelente halászni, és ha soha többé nem várhatom az amoldenek érkezését a Shikolt torkolatánál. És ez nem minden. Van valaki… egy lány…

– Szerelmes vagy? – kapta fel a fejét az apja.

– Nem tudom – tárta szét a kezét tehetetlenül Wal. – Ez a dolog egyrészt még semmi sem, másrészt felforgat és ellehetetlenít mindent. Ha csak annyi lenne, hogy szerelmes vagyok, akkor…

– Drága fiam – szakította félbe Kawal –, az imént tökéletesen pontos meghatározását adtad a szerelemnek. A szerelem egy időre felforgat és ellehetetlenít mindent. Erről lehet felismerni. De ha tanácsra van szükséged, akkor máshoz kell fordulnod. Édesanyád és én… nos, gondolom, nem foglak meglepni, ha elmondom, hogy a házasságunk nem úgy sikerült, ahogy szerettem volna. Sokáig azt hittem, hogy ha szeretem és kitartó vagyok, egyszer majd ő is megszeret. De nem így történt… És ki a választottad?

– Még nem szeretnék beszélni róla – rázta meg a fejét Wal. – És talán soha nem is fogok, mert…

– Nem kell beszélned róla, ha nem akarsz! – vetette közbe gyorsan Kawal.

Wal tudta, hogy az apja félreértette, és azt hiszi, nem akarja a bizalmába avatni, de ráhagyta. Érezte, hogy Kawal úgy vágyik a nyugalomra, ahogyan ő az éjszakai halászatokra, ezért nem tud, és nem akar vele lenni a bajban.

Ez a felismerés elnémította.

Később megbánta, hogy nem kért tanácsokat és nem vitatták meg a tennivalókat, de akkor úgy érezte, a sírás fojtogatja, és indulnia kell, amilyen gyorsan csak lehet. Sietve elbúcsúzott, miközben igyekezett nem megbántódni azon, hogy a volt király láthatóan megkönnyebbült a távozásától.

– Az építkezésről ne feledkezz el, fiam! – szólt még utána. – Megígértem a szerzetesnek, aki segített a mocsárba csalni a hurrogónokat, hogy teljesítem a kérését, és kapnak egy olyan épületet a könyvtárukhoz, amiben végre a föld felett is olvashatnak. Most már neked kell helyettem intézkedned, de kérlek…

– Nem fogom elfelejteni – bólintott Wal Iobredān.

Amikor már messze maga mögött hagyta a sziklakolostort, leszállt a lováról és leült a folyó partján.

A Varad vizén sárga falevelek lebegtek. A Ráncoskő-szurdokból úszhattak le idáig, mert a síkságon alig-alig akadtak fák. Meleg színeikkel meglágyították a folyó hideg zöldjét, helyenként feltorlódva szigeteket alkottak, apró örvényeket keltettek, majd döcögve továbbindultak a Ladann felé.

Wal addig nézte őket, amíg valamennyire meg nem nyugodott, és el nem döntötte, mi lesz a következő lépése. Aztán felugrott a nyeregbe, és elvágtatott Malsínia Nasta irányába.

6.

JÓ FIAD VIGYÁZ RÁD

MALSÍNIA NASTA, A KATONAVÁROS

– Megterveztük a koronázás részleteit. Nagyszerű ünnepség lesz – jelentette ki Vilona anyakirálynő.

– Köszönöm, felséges anyám, de nem szeretnék még koronázást. Ez a hely nem méltó rá – fintorodott el Wal, és hálát adott a Ladannak, hogy előre felkészült erre a beszélgetésre.

A fintor megtett a hatását, Vilona arcáról azonnal lehervadt a mosoly. De a fia biztosra akart menni, ezért folytatta:

– Csak a királyi város méltó a koronázási ünnepségre. Ostradānban, a Völgy Lelkében kell megtörténnie, hogy onnan vonulhassak fel a várba.

– De hát nincs már vár, csak az az elátkozott torony, amelyet a bölényhordák ladanni áldozatok csontjaival raktak tele!

– Ezért nem lesz még koronázás. Újjá kell építenem a várat és a várost, hogy aztán úgy ünnepelhessünk, ahogyan illik. Hamarosan elhajózok a fővárosba, de még csak a munkára alkalmas embereinkkel, az idősek, a nők és a gyerekek itt maradnak. Felséges anyám gondjaira bízom őket.

– Nem akarod, hogy veled menjek.

Vilona csendesen, rezzenéstelen arccal ejtette ki ezt a néhány szót, de a hangja elárulta, hogy mindent ért. Wal tudta ezt, mégis tiltakozott:

– Nem erről van szó! Természetesen örülnék a támogatásának, de Ostradānban szörnyű állapotok vannak: hullák, romok, bűz és betegségek fogadnak majd minket, más semmi. Nem tehetem ki ennek, felséges anyám! Rövidesen azonban olyan lakosztállyal fogom várni, amelyben meglesz minden kényelem és szépség, ami méltó az anyakirálynőhöz.

Az asszony tekintete a fiáéba fúródott. Walnak úgy tűnt, percek teltek el, mire Vilona meghajtotta magát és azt suttogta:

– Ahogy parancsolja, felséges királyom! – Majd szoknyasuhogással és az elmaradhatatlan hazironillattal kísérve kivonult.

Másnap reggel végre hazaindulhattak a portongók, amelyek a háború hajnalán Malsínia falai közé menekítették az ostradāniakat.

Az anyakirályné a vár ablakából figyelte a kapun kifutó hajókat.

A fia nem pillantott fel rá. Wal Iobredān hol a két folyó találkozását, hol a délről érkező Varadot nézte – tekintete úgy simogatta, mintha arra vezetne az útja, és nem az előtte kéklő Ladannon.

7.

NYOMUK SE MARADJON

VARADOK, A HURROGÓNOK VÁROSA

Megtisztítani Varadokot az előző uralkodócsalád nyomaitól – ez lett Davdon Ín uralmának első és legfontosabb célkitűzése. A Bölényvárat felforgatták, Kold Norlamond bútorait, könyveit és térképeit éppúgy kihajigálták az ablakon, mint nemrég elhunyt édesanyja holmiját. Ha valaki megpróbált valamit megmenteni közülük, Davdon katonái rászóltak.

– Nem szabad hozzájuk érni – mondták.

A varadokiak értetlenül néztek össze. Azt már megtanulták, hogy a ladanniak ártó szándékkal szivárogtak be a bölények közé, hiszen az anyakirálynő valójában egy Iobredān-lány volt, és azt is a fejükbe verték, hogy Kold Norlamondot ezentúl Iobredān-fattyúnak kell nevezni, noha sokkal jobban hasonlított az apjára, mint az anyjára. De az még számukra is újdonság volt, hogy érinteni sem lehet a tárgyaikat.

Egy idős bölény mintha nem fogta volna fel a tiltást: a katonák figyelmeztetése ellenére köpenyébe kezdte szedni a várból kidobott könyveket.

– Hagyja abba, nem érti? – ütött a kezére lándzsája nyelével egy őr.

– Ezek nagyszerű könyvek, a hurrogón történetírás legfontosabb emlékei – mondta az öreg.

– Hiába, ha egyszer tilos megfogni őket! – jelentette ki a katona.

– Gondolod, hogy valami ragályt terjesztenek? Nos, én vállalom a kockázatot, fiacskám – mosolyodott el az idős bölény.

Az őr zavarba jött, de a társa ott termett mellette, és rárivallt az öregre:

– Nem érti, hogy tegye le?

– Leteszem, ha megígéred, hogy biztonságos helyre viszed őket, és nem hagyod, hogy itt heverjenek a porban egymásra hajigálva.

– Este a tengerbe dobják őket, addig senki sem nyúlhat hozzájuk, ez a király parancsa.

– De hát kedves fiam, mint mondtam, ezek pótolhatatlan művek – magyarázta türelmesen az idős hurrogón. Láthatóan meg volt róla győződve, hogy valami félreértés történt.

– Ha nem engedi el rögtön az összes könyvet, akkor bebörtönözzük – mondta a szelídebb őr olyan lassan, mintha az öreg felfogóképességével lenne baj, és nem a felfoghatatlan paranccsal.

Morína Corlamond, aki egy ideje figyelte a jelenetet, hozzájuk lépett, és belekarolt az idős bölénybe.

– Jöjjön! – mondta halkan. – Nem tudja megmenteni a könyveket, csak bajba kerül.

Mialatt hazakísérte, az öreg részletesen elmesélte neki, hogy melyik könyvet mikor írták és miről szól. Hitetlenkedve ingatta a fejét, de hitetlenkedése még mindig csupán annak szólt, hogy ilyen szörnyű félreértés megtörténhet. A lehetőség, hogy szó sincs félreértésről, meg sem fordult a fejében.

Napnyugta után Morína az édesanyjával figyelte az ablakukból Davdon katonáit, amint a sziklák pereméről a mélybe hajították a Norlamond-család valamennyi holmiját.

– Azelőtt a tenger pusztította Varadokot – szólalt meg lassan Illon Corlamond. – Amíg el nem készült a hullámtörő gát, addig lakótornyok sokasága omlott le a felmorzsolódó parttal együtt. De most már maguk a hurrogónok a hurrogón kultúra legnagyobb ellenségei.

Pár percig hallgattak, aztán az asszony folytatta:

– Meg kell próbálnuk átszökni Kold táborába apádhoz és a fivéreidhez. Egyhamar biztosan nem térhetnek haza, én pedig látni akarom őket, és nem bírom végignézni, amint Davdon Ín tönkreteszi mindazt, amit a Norlamondok felépítettek.

– És szerinted hol táboroznak?

– Azt beszélik, arra a vidékre mentek, amelyet az ingóföldi békével kaptak a bölények. A Vándorló Fák Földjére, vagy még azon is túl, Olmapol hajdani kikötőjébe.

– Nem tudnánk eljutni oda. És ha elkapnak, amikor szökni próbálunk, Davdon Ín irgalmára biztosan nem számíthatunk. Tudja, hogy apám és bátyáim hűségesek az igazi királyhoz, és ez gyűlöletessé tesz minket a szemében. Koldnak különben sincs szüksége felesleges szájakra, akiket etetni kell. Itt viszont hasznukra lehetünk.

– Mire gondolsz? – fordult Illon a lánya felé.

– Még nem tudom. De biztos vagyok benne, hogy a Norlamondok nem fogják annyiban hagyni Davdon árulását. Előbb vagy utóbb visszatérnek, addig pedig kellenek nekik olyan bölények, akik Varadokban élnek, mégis hozzájuk hűek.

– Olyanok, akik értesítik őket Davdon tetteiről és terveiről? – kérdezte óvatosan az asszony.

Morína bólintott.

– De mi semmi olyasmiről nem fogunk tudni, ami hasznos lehetne számukra – ingatta a fejét az édesanyja. – Mert, ahogy mondtad, apádék miatt gyűlöletesek és gyanúsak leszünk Davdon szemében.

– Ez most így van, de nem kell, hogy így is maradjon. Az Ínek bizalmába férkőzhetünk.

– Azáltal, hogy Davdona a barátnőjének tart?

– A barátnőség talán túlzás – fintorodott el a bölénylány. – De ismerem őt annyira, hogy tudjam, mivel nyerhetem meg a jóindulatát. Először is meg kell tagadnunk apámékat. Enélkül egy lépést sem tehetünk majd Varadokban.

Illon Corlamond elszörnyedve nézett a lányára.

– Ezt nem tudom megtenni, és remélem te sem! Nincs az a cél, amiért megtagadnám a családomat.

– Akkor sem, ha ez az ára annak, hogy viszontlásd őket? – kérdezte élesen Morína. – Nemrég még a szökésen gondolkodtál, mert annyira szeretnél velük lenni, most viszont lemondasz arról a lehetőségről, ami biztosabb megoldást jelentene?

– Nem tudom, hogy ez biztosabb megoldás-e – tördelte a kezét Illon.

A lánya az ajkába harapott, és elfordult az ablaktól.

– Valóban nem tudhatjuk biztosan – szólalt meg aztán –, de én sem bírom tehetetlenül nézni, hogy ez a vadállat túszul ejtette a városunkat, és pillanatnyilag nem látok más lehetőséget a börtön elkerülésére. Ha nem vagyunk hajlandók alakoskodni, nagyon gyorsan tömlöcben találhatjuk magunkat.

– Mit kéne hát tennünk szerinted?

– Barátkozni azzal a féleszű Davdonával, aztán elmenni az apjához, és kijelenteni előtte, hogy megtagadjuk apámékat, amiért nem a jó királyt támogatják, hanem a rosszat. Kezdetnek ennyi elég.

Illon Corlamond lehunyta a szemét. Morína azt hitte, továbbra is tiltakozni fog, de az asszony nem mondott semmit, csak kezét a kezébe csúsztatta, és megszorította.

8.

A LADANN FIA HAZATÉR

OSTRADĀN, A KIRÁLYI VÁROS

Wal Iobredān azon a hajón közeledett a fővároshoz, amely egykor elragadta a halászok falvából. Akkor úgy hurcolták a fedélzetre mint egy gonosztevőt, de azóta az apja róla nevezte el a portongót. Most az ő parancsait leste a legénység, mégis úgy érezte, mintha megint rabságba vinnék, és ezen nem segített sem a vitorlákat bearanyozó őszi napfény, sem a tudat, hogy a Ladann fia nevében őrzi a nép beléje vetett hitét. Mielőtt az apja a hajóra festette, már szerte a birodalomban ezen a néven emlegették őt – a fiút, akit nem elnyelt, hanem partra tett a víz, és aki igaz barátja a folyónak. Egy ideje pedig másik nevet is kapott: attól kezdve, hogy a varadoki túszejtés híre bejárta Ladann-völgyet ő lett „a Varad hőse”.

Őt azonban megijesztette a hála és a rajongás, amivel körülvették, és ha a Varad hőseként beszéltek róla, Morína szomorúságára kellett gondolnia.

Mikor elhajóztak a halászok falva mellett, felgyorsult a szívverése. Érezni akarta a lába alatt Arasna Dasg sáros utcáit, orrában a haltetemek és korhadó deszkák bűzét, szájában a szigeten sült hagymás lepény ízét. A köteleken száradó hálókat látva karjában felelevenedett a mozdulat, amellyel reggelente ő is odadobta a magáét; a cölöpökön álló házakról nevek jutottak eszébe; a fellobogózott hajóraj látványára kitóduló falusiak közt pedig itt is, ott is ismerős arcokat pillantott meg.

Ott akart maradni, és nem akart a királyi városba menni.

Félt attól, amit látni fog, a feladattól, ami előttük áll, és a csalódástól, amit az embereknek a hazatérés okozni fog. És félt attól is, hogy ő majd nem érez semmit, mert Ostradān neki soha nem jelentette az otthont.

De amikor meglátta a lerombolt házakat, a hegyet borító kertek helyén az elszenesedett lejtőket, a palota helyett a félbehagyva is otromba és félelmetes Csontvérvárat, hirtelen minden megváltozott.

A látvány sivárabb volt a legrosszabb félelmeiknél is, az ostradāni menekültek mégsem kiáltottak fel, nem sírtak vagy jajgattak. Egyszerűen elnémultak a döbbenettől.

Wal tudta, hogy erre a csendre mindig emlékezni fog, mert megmozdított benne valamit, amit semmilyen könyörgés nem tudott volna. Mire a néma hajók kikötöttek, ő meglepetten fedezte fel magában a szilárd elhatározást, hogy nem hagyja cserben a városát, hanem gondoskodni fog róla. Mindenki más még tanácstalanul, a tehetetlen haragtól lesújtva állt, amikor Wal Iobredān parancsokat kezdett osztani, és Ostradān lassan megelevenedett, mint egy tetem, amelyen munkába lendülnek az éhes rovarok.

9.

ÉRVEK NÉLKÜLI GYŐZELEM

BORLENIORD, A KANYARVÁROS

Miután elhajózott Lasnapolból, Iurin Leon röviden megszakította az útját, hogy meglátogassa a nővérét. Nem maradt sokáig, a borleniordi Marate-házat mégis sikerült felforgatnia azzal, amit mesélt, és még inkább azzal, amit kért.

– Gyertek utánam Dalamdovóróba – mondta. – Hamarosan szükségünk lesz hajókra, amelyek a kincseinket elviszik a tengerre. Szeretném, ha segítenél hajókat építeni, sógor! Erős, biztonságos hajókat.

Volt annyi esze, hogy a kérést követően gyorsan folytatta az útját, így már nem halhatta a vitákat, amelyeket kirobbantott.

– Amikor azt kértem, hogy költözzünk Ostradānba, némi morgás után beleegyeztél. Ebbe miért nem akarsz? – támadt Olesla hetek múlva is a férjének. – Azt értem, hogy nehezedre esik elhagyni Kanyarvárost, de ha már egyszer elhagyjuk, nem mindegy, hogy Ostradānba megyünk vagy Dalamdovóróba?

– Hogy lenne mindegy? Az egyik Ladann-völgy fővárosa, a másik csak egy erdő, amiben a gazban botorkálva rég lerombolt házak maradványaiba lehet botlani. Szerinted mindegy, hogy melyik helyen nőnek fel a gyerekeim? – Don Marate feszülten beleszántott ujjaival a hajába, majd hitetlenkedve rázta a fejét. – A Ladann szerelmére, Olesla, tudom, hogy szereted az öcsédet, de minden ostobaságba azért nem kell követni! Ha Ostradānba megyünk, megint hajókat építhetek. Most, hogy vége a háborúnak, a fővárosiaknak rengeteg új portongóra lesz szükségük. Olyan nagy és mesés portongókra, amilyeneket Borleniord fénykorában készítettünk. Ha viszont hallgatunk az öcsédre, és utána megyünk Dalamdovóróba, legfeljebb ladikokat ácsolhatok. A Dalam bár gyors és széles, mégiscsak egy patak!

– De Iurin azt mondta, hogy az új hajóknak a Ladannon kell majd leúszniuk a tengerig.

– Miután eljutottak az összefolyásig. De addig le kell valahogy menniük a Dalamon. Egy portongó azonnal megfeneklene.

Olesla nem válaszolt, de abból, ahogy összeszorította a száját, ahogy mereven maga elé nézett, a férje tudta, hogy nem sikerült meggyőznie. Pontosabban az eszét talán igen, és el is fogytak az érvei, de rendületlenül kitart az álláspontja mellett.

Don figyelte egy darabig, aztán nagyot sóhajtott, és megkérdezte:

– Elmondod, miért szeretnél mindenáron odamenni?

– Azt hiszem Iurinnak szüksége van ránk – felelte habozás nélkül az asszony. – Ostradānban biztos több megrendelést kapnál, biztosan nagyobb hajókat építhetnél, de ők boldogulni fognak nélküled is. A bölények elpusztították, de attól még királyi város, és a Iobredānok nem fogják sajnálni a pénzt és a munkát, hogy visszaadják a régi fényét. De Iurin egymaga van.

– Kinevezték Dalamvidék grófjává, és ha nemcsak álmodta, amit a Lombmélyfény-barlangról mesélt, akkor neki is lesz pénze végrehajtani a terveit.

– Attól még egyedül van – lépett Olesla a férje elé. Már nem volt dühös, a dacos kifejezés is eltűnt az arcáról, inkább aggodalom látszott a szemében, és Don kezdte megérteni őt.

– A Ladann szerelmére, asszony, a kisöcséd már megnőtt, nem a te dolgod, hogy megvédd a nagyvilágtól és a saját bolondságaitól! – morogta, de a hangja elárulta, hogy már letette a fegyvert.

– Te mindig is értettél hozzá, hogy a semmiből építkezzél – mondta Olesla, miközben meghatottan két kezébe fogta a férje arcát. – Dalamdovóróban most születőben van valami, és mi ott lehetünk, amikor világra jön.

– Csak az a kérdés, mi az, ami születőben van – dünnyögte Don Marate. – Tartok tőle, hogy egy téveszme az öcséd fejében.

A felesége tettetett büszkeséggel felszegte az állát:

– Ismerhetnéd már a családomat annyira, hogy…

– Hát éppen ez a baj – szakította félbe Don. – Hogy ismerem – motyogta lemondó sóhajjal, homlokát Olesla nevetéstől rázkódó vállára ejtve.

10.

JÓ LEÁNYOM, JÓ FIAD

LASNAPOL, A TORKOLATVÁROS

Boiana megint elvétette a lépést, de csak nevetett.

Ana nem ismert rá. Régebben a hercegnő elvörösödött, és csak lehajtott fejjel volt hajlandó folytatni a táncot, ha egy fontos vendég párjaként történt vele ilyesmi. Most kétszer is rátaposott a ziamanti gróf lábára, valószínűleg nem is kicsit, mert a férfi arca egy pillanatra fájdalmasan eltorzult, de Boiana nevetése hamar elsöpörte a kellemetlenséget.

– Milyen jókedvű volt ma a lányom! Szerinted tetszik neki a gróf? – kérdezte Mold Lasnarog aznap este Anától, amikor az asszony a titkos ajtón keresztül benyitott hozzá.

Tetszik, de nem a ziamanti, hanem a dalamvidéki, válaszolt magában Ana, ám hangosan csak annyit mondott:

– Mostanában mindig jókedvű. Kicsit talán túlságosan is. Nem igazán figyel az illemre az asztalnál, a táncokat pedig összekeveri.

– Ennek inkább örülnünk kéne. Azelőtt görcsösen számolta magában a lépéseket. Most végre élvezi a táncot.

– Élvezhetné úgyis, hogy közben nem tapossa le egy tengerentúlról érkezett előkelőség lábát – jegyezte meg csípősen az asszony.

Mold kényszeredetten nevetett, majd magához húzta Anát. Homlokát az övének támasztva halkan kérdezte tőle:

– Mondd, Ana Lasai, nem vársz te véletlenül túl sokat az én szegény kislányomtól?

Érezte, hogy az asszony megdermed, és próbál hátrébb húzódni, de nem engedte.

– Félre ne érts! – folytatta. – Hálás vagyok neked, amiért megtanítottad az udvari viselkedés szabályaira, és annál még sokkal többre, de azt hiszem, hajlamos vagy elfelejteni, hogy ő nem álruhában élte az életét, mint mi, hanem egy halászfaluba született. Rövid idő alatt hatalmas változáson ment át, nem lehetünk elégedetlenek vele. Már szinte kifogástalanul viselkedik.

– Csakhogy a Nagykard lánya nem viselkedhet szinte kifogástalanul – jelentette ki hűvösen Ana, kiszabadítva magát az ölelésből.

– Mit számítanak ezek az apróságok ahhoz képest, hogy a gondolkodása már egy igazi Lasnarogé? Nem a kifogástalan modoruk tette az őseimet Torkolatváros jó gazdáivá, hanem az, hogy felelősséget éreztek másokért. Boiana mindennap visz ételt a szegényeknek, és szakadatlanul rágja a fülemet, hogy nyissam meg a palota könyvtárát a köznép előtt.