részlet

Translation entitled „A Hét Számlap rejtélye”

© 1995, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: The Seven Dials Mystery

Copyright © 1929, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot®, the Agatha Christie Signature® and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

Fordította Kada Júlia

A fordítás magyarul A Hét Számlap rejtélye címen jelent meg.

Borítóterv © Netflix 2026. Used with permission

Hungarian translation © Kada Júlia, 1995

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Első fejezet Ki korán kel

A rokonszenves, fiatal Jimmy Thesiger kettesével vette a fokokat, úgy száguldott lefelé Chimneys széles lépcsőjén. Olyan sebesen rohant, hogy összeütközött Tredwell-lel, a méltóságteljes komornyikkal, aki épp újabb adag friss, forró kávéval vonult át az előcsarnokon. Csak Tredwell káprázatos lélekjelenléte és lenyűgöző fürgesége mentette meg őket a komolyabb balesettől.

– Elnézést – mentegetőzött Jimmy. – Mondja, Tredwell, én jöttem le utolsónak?

– Nem, uram, Mr. Wade még fönt van.

– Remek. – Jimmy belépett a reggelizőszobába.

Nem talált ott senkit, csak a háziasszonyt, akinek szemrehányó tekintetétől olyan kínosan érezte magát, mint amikor véletlenül elkapta a halárusító pulton közszemlére tett, jobblétre szenderült tőkehal pillantását. De hát az ördögbe, miért néz rá így ez az asszony? Egyszerűen nem illik pontban kilenc-harminckor megjelenni a reggelizőasztalnál, ha az ember vidéki házban tartózkodik. Igaz, már negyed tizenkettő felé jár, s ez szinte súrolja az illendőség határát, de akkor is…

– Sajnos, kissé megkéstem, Lady Coote, ugye?

– Á, nem számít – mondta Lady Coote mélabúsan.

Az igazat megvallva nagyon is aggasztotta, ha valaki elkésik a reggelitől. Házasságuk első tíz évében Sir Oswald Coote (akkor még egyszerűen Mr. Coote), hogy erőteljesen fogalmazzunk, éktelen botrányt csapott, ha a reggelije akár csak fél percet késett, s nem volt az asztalon pontban nyolc órakor. Lady Coote-ot könyörtelenül ránevelték, hogy a pontatlanság megbocsáthatatlan, halálos bűn. Márpedig az ember nem szabadul egykönnyen megrögzött szokásaitól. Aztán meg Lady Coote lelkiismeretes asszony volt, és váltig azon töprengett, mire viszik az életben ezek a későn kelő fiatalok. Hányszor elmondta Sir Oswald újságírók és mások előtt: „Minden sikeremet annak köszönhetem, hogy világéletemben korán kelő, mértéktartó és módszeres ember voltam.”

A dús termetű, kellemes megjelenésű Lady Coote olyan volt, mint egy tragika. Nagy, szomorú szemével, mély hangjával kitűnő modell lett volna akármelyik festő „Gyermekeit sirató Rachel” című képéhez. Vagy remekül eljátszhatta volna egy melodrámában a gonosztevő meggyötört hitvesét, aki imbolyogva nekivág a sűrű hóesésnek.

Úgy nézett ki, mint akin titkos bú férge rág, holott, valljuk be, nem volt a világon semmi baja azonkívül, hogy Sir Oswald pályája üstökösszerűen fölívelt. Ifjúkorában nevetős, életvidám teremtés volt, és nagyon szerette a becsvágyó, fiatal Oswald Coote-ot, aki az apja vaskereskedésével szomszédos kerékpárüzletben dolgozott. Igen boldogan éltek, először egy kétszobás lakásban, aztán egy apró házban, aztán egy nagyobb házban, aztán egész sor mind nagyobb házban, de mindig meglehetősen közel „a Gyárhoz”; csakhogy közben Sir Oswald olyan sokra vitte, hogy már nem volt elválaszthatatlan „a Gyártól”, és úgy tartotta kedve, hogy kibérelje a legnagyobb és legpompásabb kivehető udvarházakat egész Angliában. Chimneys történelmi nevezetességű hely volt, és Sir Oswald, amikor két évre bérbe vette Caterham márkitól, úgy érezte, elérte vágyai netovábbját.

Lady Coote már nem lelte ilyen örömét benne. Magányos asszony lett. Házassága első éveiben az volt a legfőbb kedvtelése, hogy elbeszélgetett „a lánnyal”; és amikor „a lányból” már három volt, akkor is a személyzettel való csevegés jelentette Lady Coote legfőbb szórakozását. Most, hogy seregnyi szobalány tette a dolgát a házban, valamint egy főkomornyik, aki olyan méltóságteljes, akár egy püspök, jó néhány szálas termetű inas, számtalan konyhalány meg mosogatólány, egy „heves vérmérsékletű”, félelmetes külföldi szakács és a lenyűgöző méretű házvezetőnő, akin jártában-keltében csakúgy ropogott vagy suhogott a ruha, Lady Coote úgy érezte magát, mintha egy lakatlan szigetre vetődött volna.

Mély sóhajjal vonult ki a nyitott franciaablakon, Jimmy Thesiger mélységes megkönnyebbülésére, aki örömében haladéktalanul megrakta a tányérját még egy adag szalonnás vesével.

Lady Coote néhány percig tragikus pózban állt a teraszon, aztán összeszedte a bátorságát, hogy szót váltson MacDonalddal, a főkertésszel, aki épp szemlét tartott birodalma felett. MacDonald, a főkertészek koronázatlan királya tudta a dolgát. Uralkodott, méghozzá zsarnokian.

– Jó reggelt, MacDonald – lépett oda hozzá idegesen Lady Coote.

– Jó reggelt, asszonyom – mondta MacDonald főkertészhez illő hangon: gyászosan, de méltóságteljesen; mint egy császár a temetésen.

– Arra gondoltam… ma este desszertnek fogyaszthatnánk talán egy keveset abból a nagy szemű szőlőből.

– Még nem érett – közölte MacDonald szívélyesen, ám határozottan.

– Értem – mondta Lady Coote. – De hát én jártam tegnap az üvegházban – szedte össze aztán a bátorságát –, és megkóstoltam. Nagyon finom volt.

MacDonald pillantásától mélyen elpirult. Érezte, hogy megbocsáthatatlan szabadosságra ragadtatta magát. Semmi kétség, a megboldogult Caterham márkiné sohasem követett el ilyen súlyos neveletlenséget, hogy bemenjen a saját üvegházába, és csak úgy megkóstolja a szőlőt.

– Ha utasítást adott volna, asszonyom – közölte MacDonald ridegen –, levágunk egy fürtöt, és beküldjük önnek.

– Igazán köszönöm – mondta Lady Coote. – Hogyne, legközelebb így járok el.

– De még nem kellőképpen érett.

– Persze – suttogta Lady Coote –, nyilván nem. Akkor hagyjuk.

MacDonald méltóságteljes hallgatásba burkolózott.

– Beszélni akartam magával arról a pázsitról ott a rózsakert végében – szánta el magát ismét Lady Coote. – Gondoltam, talán használhatnánk tekepályának. Sir Oswald nagyon szeret tekézni. – Miért is ne?, gondolta magában Lady Coote. Ő is tudott egyet-mást Anglia történelméről. Nem tekézett-e éppen Sir Francis Drake más nemes lovagokkal, midőn megpillantották az Armadát? Semmi kétség, úriemberhez méltó foglalatosság ez, olyasmi, ami ellen MacDonaldnak sem lehet kifogása. Csakhogy Lady Coote figyelmen kívül hagyta minden jó főkertész legfontosabb jellemvonását, nevezetesen hogy akármit javasolnak neki, mindennek ellene szegül.

– Használható erre a célra, semmi kétség – jegyezte meg MacDonald diplomatikusan.

Volt némi helytelenítő színezete a megjegyzésnek, de valójában csak arra szolgált, hogy vesztébe csalogassa Lady Coote-ot.

– Ha kitisztítanák, és… lenyírnák… és… szóval ilyesmi – folytatta Lady Coote reménykedve.

– Hát igen – rágott meg MacDonald minden szót. – Azt lehetne. Csakhogy akkor át kellene helyezni Williamet az alsó szegélyről.

– Értem! – bizonytalanodott el Lady Coote. A világon semmit nem jelentettek neki azok a szavak, hogy „az alsó szegély”, legfeljebb valami skót népdal halvány emlékét idézték, de MacDonald szemében nyilvánvalóan leküzdhetetlen akadályt jelentettek.

– Márpedig kár volna – közölte MacDonald.

– Hogyne, természetesen – vágta rá Lady Coote. – Nagy kár, semmi kétség – és közben azon törte a fejét, miért helyeselt ilyen készségesen.

– Persze, ha ön parancsot ad rá, asszonyom… – nézett rá szigorúan MacDonald. Nem folytatta. De ez a fenyegető hang már sok volt Lady Coote-nak.

– Ugyan, szó sincs róla – adta meg magát azonnal. – Értem, mire gondol, MacDonald. Isten ments… William dolgozzon csak az alsó szegélyen.

– Magam is így gondoltam, asszonyom.

– Hát persze – mondta Lady Coote. – Hogyne, természetesen.

– Gondoltam, hogy egyetért majd, asszonyom.

– Hogyne – mondta Lady Coote ismét. MacDonald a kalapja széléhez emelte a kezét, aztán odébbállt.

Lady Coote elkeseredett sóhajjal nézett utána. Jimmy Thesiger lépett ki a teraszra, szalonnás vesével jóllakottan; ő is sóhajtott egyet, de másképp.

– Pompás reggel, nem igaz? – jegyezte meg.

– Valóban? – kérdezte szórakozottan Lady Coote. – Igen, valószínűleg. Észre sem vettem.

– A többiek hol vannak? Csónakáznak a tavon?

– Gondolom, igen. Vagyis hát nem csodálnám.

Lady Coote sarkon fordult, és besietett a házba. Tredwell épp a kávéskannát vette szemügyre.

– Te jó isten – mondta Lady Coote. – Még most sem jött le Mr.… Mr.…

– Wade, asszonyom?

– Igen, Mr. Wade. Még nem jött le?

– Nem, asszonyom.

– Nagyon késő van már.

– Igen, asszonyom.

– Jaj, istenem. Azért csak lejön egyszer, ugye, Tredwell?

– Kétségtelenül, asszonyom. Mr. Wade tegnap délelőtt fél tizenkettőkor fáradt le, asszonyom.

Lady Coote az órára nézett. Húsz perc híján tizenkettő volt. – Ez alaposan megnehezíti a maga dolgát, Tredwell – mondta együttérzően. – Hogy idejében le kell szednie az asztalt, és egy órakor már tálalni az ebédet.

– Hozzászoktam az ifjú urak szokásaihoz, asszonyom.

A rosszallás méltóságteljes volt, de félreérthetetlen. Így marasztalhat el egy egyházfő valami törököt vagy pogányt, aki akaratlanul és jóhiszeműen hibázott.

Lady Coote mélyen elpirult, aznap délelőtt már másodszor. Ám ekkor szerencsére kinyílt az ajtó, s egy komoly, szemüveges fiatalember nézett be rajta.

– Hát itt van, Lady Coote. Sir Oswald már kereste.

– Megyek már, Mr. Bateman – sietett el Lady Coote.

Rupert Bateman, Sir Oswald magántitkára az ellenkező irányba indult, s kiment a franciaablakon. Jimmy Thesiger még mindig vidáman ácsorgott odakint.

– Jó reggelt, Pongo – mondta Jimmy. – Gondolom, jobb, ha megyek, és szórakoztatom azokat az istenverte lányokat. Jössz?

Bateman megrázta a fejét, végigsietett a teraszon és belépett a könyvtár franciaablakán. Jimmy barátságosan vigyorgott távolodó hátára. Valaha iskolatársak voltak; akkoriban kapta a komoly, szemüveges kis Bateman érthetetlen okból a Pongo gúnynevet.

Pongo most is ugyanolyan tökfilkó, mint annak idején, gondolta Jimmy. Mintha az ő kedvéért írták volna azt a sort, hogy „Az élet való, az élet komoly”.

Nagyot ásított, és lassan lesétált a tóhoz. Ott volt mind a három lány… az a fajta, amelyikből tizenkettő egy tucat. Kettőnek sötét bubifrizurája volt, egynek szőke. Amelyik a legtöbbet kuncogott, azt (Jimmy szerint) Helennek hívták, a másikat Nancynek, a harmadikat pedig valamilyen okból Zokninak. Velük volt Bill Eversleigh és Ronny Devereux, Jimmy két barátja, akiket a külügyminisztérium alkalmazott, de csak dísznek.

– Nicsak – mondta Nancy (vagy talán Helen). – Megjött Jimmy. Hát az a hogyishívják hol maradt?

– Csak nem akarod azt mondani, hogy Gerry Wade még nem kelt fel? – érdeklődött Bill Eversleigh. – Tennünk kellene valamit.

– Ha nem vigyáz – jegyezte meg Ronny Devereux –, egy szép napon kihagyja a reggelit. Azon veszi észre magát, hogy mire letrappol, már mindenki az ebédnél vagy teánál ül.

– Igazán nem szép tőle – mondta az a lány, akit Zokninak hívtak. – Lady Coote-ot ez annyira megviseli. Percről percre jobban hasonlít egy tyúkra, aki tojni szeretne, de nem tud. Nézni is rossz.

– Húzzuk ki Gerryt az ágyból – javasolta Bill. – Gyerünk, Jimmy.

– Ne! Ennél rafináltabb módszer kellene – mondta a lány, akit Zokninak hívtak. Imádta azt a szót, hogy rafinált. Rengeteget használta.

– Én nem vagyok rafinált – jelentette ki Jimmy. – Nem értek hozzá.

– Dugjuk össze a fejünket, és találjunk ki valamit holnap reggelre – javasolta Ronny ködösen. – Hogy hétkor fölkeljen! Szerezzünk meglepetést a háznak. Tredwell ábrázatáról lepottyan a hamis pofaszakáll, kezéből kihull a teáskanna. Lady Coote hisztérikus rohamot kap és Bill karjába ájul… merthogy Bill a hórukkember. Nocsak!, mondja Sir Oswald és egyből fölmegy az acél ára egy egész ötnyolcaddal. Pongót elragadják az érzelmek, földhöz vágja a szemüvegét és rátapos.

– Nem ismered Gerryt – mondta Jimmy. – Szerintem megfelelő mennyiségű hideg víz esetleg felébresztené… mármint ha precízen alkalmazzuk. De az is lehet, hogy csak a másik oldalára fordulna, és aludna tovább.

– A hideg víznél rafináltabb megoldás kell – állapította meg Zokni.

– Például? – nézett rá Roger tanácstalanul.

A válasszal mindenki adós maradt.

– Ki kell találnunk valamit – jelentette ki Bill. – Hát senkinek sincs itt egy kis sütnivalója?

– De igen. Pongónak – közölte Jimmy. – Jön is már, száguldva, dúltan, szokás szerint. Világéletében volt sütnivalója. Azzal volt megverve már kiskorában is. Bízzuk rá az ügyet.

Mr. Bateman türelmesen hallgatta végig a némiképp zavaros beszámolót. Harcra készen figyelt.

– Én ébresztőórát indítványoznék – állt készen máris a javaslattal. – Magam is mindig igénybe veszem, nehogy elaludjak. Tapasztalataim szerint arra nem mindig ébred fel az ember, hogy lábujjhegyen behozzák a kora reggeli teát. – És tovasietett.

– Ébresztőórát – csóválta a fejét Ronny. – Egyetlen ébresztőórát. Legalább egy tucat kellene már ahhoz is, hogy Gerry Wade pillája megrezzenjen.

– Miért ne? – jött izgalomba Bill. – Ez az! Bemegyünk együtt Market Basingbe, és ahányan csak vagyunk, mind vásárolunk egy-egy ébresztőórát.

Nevetgélve beszélték meg az ötletet. Bill és Ronny már ment is a kocsikért. Jimmyt megbízták, hogy derítse fel, mi a helyzet az ebédlőben.

– Ott van – tért vissza tüstént. – Csak úgy tömi magába a narancsdzsemes pirítóst, be akarja hozni az elvesztegetett időt. Hogyan akadályozzuk meg, hogy velünk jöjjön?

Elhatározták, hogy Lady Coote segítségét veszik igénybe: megkérik, foglalja le Gerryt. Jimmy és Nancy meg Helen vállalta a feladatot.

– Tréfát űznek vele? – hökkent meg Lady Coote. Egyáltalán nem tetszett neki az ötlet. – De ugye vigyázni fognak, kedveseim? Nem tesznek kárt a bútorban, nem törnek össze és nem áztatnak el semmit, ugye? Tudják, jövő héten lejár a ház bérlete. Nem szeretném, ha Lord Caterham azt hinné…

– Nem lesz semmi baj, Lady Coote – nyugtatta meg Bill, aki közben visszatért a garázsból. – Lord Caterham lánya, Batyu jó barátom. Ő aztán semmitől sem riad vissza… a világon semmitől! Nekem elhiheti. Különben sem teszünk kárt semmiben. Szép csendben fog menni az egész.

– Rafináltan – közölte a lány, akit Zokninak hívtak.

Lady Coote szomorúan ment végig a teraszon, épp amikor Gerald Wade előkerült a reggelizőszobából. Jimmy Thesiger is szőke, angyali külsejű fiatalember volt, de Gerald Wade még nála is szőkébb és angyalibb külsejű; semmitmondó ábrázata mellett Jimmyé szinte intelligensnek látszott.

– Jó reggelt, Lady Coote – mondta Gerald Wade. – A többiek hol vannak?

– Mindannyian elmentek Market Basingbe.

– Minek?

– Valami tréfáról van szó – zengte mély, bánatos hangján Lady Coote.

– Kicsit korán van még a tréfához – mondta Mr. Wade.

– Már nincs olyan korán – jegyezte meg Lady Coote nyomatékosan.

– Sajnos, kissé elkéstem a reggeliről – vallotta be Mr. Wade lefegyverző őszinteséggel. – Furcsa, de bárhol vagyok vendégségben, mindig én érkezem utolsónak a reggelihez.

– Igazán különös.

– Fogalmam sincs, miért – töprengett Mr. Wade. – Nem is értem.

– Mi lenne, ha korábban fölkelne? – kockáztatta meg Lady Coote.

– Ja – hökkent meg Mr. Wade az egyszerű megoldáson.

– Hányszor hallottam Sir Oswaldtól – folytatta meggyőzően Lady Coote –, hogy semmi sem segíti annyira egy fiatalember érvényesülését, mint a pontosság és rendszeresség.

– Persze, tudom – válaszolta Mr. Wade. – Én is rákényszerülök a városban. Hiszen hajnali tizenegyre már be kell érnem a jó öreg külügybe. Ne higgye, Lady Coote, hogy én mindig csak henyélek. De hogy magának milyen pompás virágai vannak ott az alsó határon! A nevükre már nem emlékszem, de nekünk is van otthon… abból a mályvaszín hogyishívjákból. A húgom nagyon odavan a kertészkedésért.

Ez máris elterelte Lady Coote figyelmét. Belesajdultak a sérelmek. – Milyenek a kertészeik?

– Á, csak egy van. Vén bolond, azt hiszem. Nem nagyon ért semmihez, de azt teszi, amit mondanak neki. Márpedig ez nagy szó, nem igaz?

Lady Coote olyan átéléssel helyeselt, amelynek drámai színésznőként sok hasznát vehette volna. Hosszú eszmecserébe fogtak a kertészek bűneiről.

Közben az expedíció jól alakult. Megszállták Market Basing legjelentősebb kereskedelmi központját, amelynek tulajdonosa nem tudta mire vélni a váratlanul felszökő ébresztőóra-keresletet.

– Bárcsak itt volna Batyu – dünnyögte Bill. – Ismered, ugye, Jimmy? Nem? Nagyon kedvelnéd. Remek lány… fantasztikusan érti a tréfát… és esze is van. Te ismered, Ronny?

Ronny megrázta a fejét.

– Nem ismered Batyut? Hol élsz te? Egyszerűen fantasztikus lány.

– Légy egy kicsit rafináltabb, Bill – jegyezte meg Zokni. – Ne fecsegj annyit a barátnőidről, térjünk a tárgyra.

– Ha megengednek egy tanácsot, kisasszony – eredt meg a szava Mr. Murgatroydnak, a Murgatroyd Üzletház tulajdonosának –, azt javasolnám… ne a 7 shilling 11 pennyst vigyék. Jó óra az is… egy rossz szavam se lehet rá, mégis inkább ezt a fajtát ajánlanám, 10 shilling 6 pennyért. Megéri a többletköltséget. Fő a megbízhatóság, hisz értik. Nem szeretném, ha később azt mondanák… – A vak is láthatta, hogy Mr. Murgatroydot el kell zárni, mint egy csapot.

– Nekünk nincs szükségünk megbízható órára – közölte Nancy.

– Csak egy napra kell, és kész – tette hozzá Helen.

– Nem akarunk valami rafinált órát – mondta Zokni. – Csak az a fontos, hogy jó hangosan csörögjön.

– Olyat szeretnénk… – kezdte Bill, de nem tudta befejezni, mert a fejlett műszaki érzékű Jimmy végre átlátta a szerkezet működését. A következő öt percben a boltot megannyi ébresztőóra kibírhatatlan, fülhasogató csörömpölése töltötte be.

Végül kiválasztottak hat pompás ébresztőalkalmatosságot.

– Mondok én valamit – jelentette ki Ronny nagyvonalúan. – Veszek egyet Pongó nevében. Ő találta ki az egészet, nem volna szép, ha kihagynánk. Ő is képviselteti magát a jelenlévőkkel együtt.

– Rendben van – bólintott Bill. – Én pedig veszek még egyet Lady Coote nevében. Minél több, annál jobb. És hát most is a terepmunkát végzi. Valószínűleg épp lyukat beszél a jó öreg Gerry hasába.

Lady Coote valóban épp egy hosszú történetet adott elő MacDonaldról meg egy díjnyertes őszibarackról, és remekül érezte magát.

Az órákat becsomagoltatták és kifizették. Mr. Murgatroyd töprengve nézett az elhajtó kocsik után. Igazán nagyon életvidámak a fiatal arisztokraták manapság, fölöttébb életvidámak, semmi kétség, de nem könnyű megérteni őket. A boltos megkönnyebbülve fordult a lelkész feleségéhez, aki újfajta, csöpögésmentes teáskannát keresett.

Tartalom

Első fejezet
Ki korán kel

Második fejezet
Ami az ébresztőórákat illeti

Harmadik fejezet
A tréfa nem sikerül

Negyedik fejezet
A levél

Ötödik fejezet
A férfi az úton

Hatodik fejezet
Megint a Hét Számlap

Hetedik fejezet
Batyu látogatóba megy

Nyolcadik fejezet
Jimmy vendégei

Kilencedik fejezet
Tervek

Tizedik fejezet
Batyu ellátogat a Scotland Yardra

Tizenegyedik fejezet
Vacsora Bill-lel

Tizenkettedik fejezet
Nyomozás Chimneysben

Tizenharmadik fejezet
A Hét Számlap Klub

Tizennegyedik fejezet
A Hét Számlap találkozója

Tizenötödik fejezet
A halottkémi szemle

Tizenhatodik fejezet
A vendégség

Tizenhetedik fejezet
Vacsora után

Tizennyolcadik fejezet
Jimmy kalandjai

Tizenkilencedik fejezet
Batyu kalandjai

Huszadik fejezet
Loraine kalandjai

Huszonegyedik fejezet
A gyártási leírás megkerül

Huszonkettedik fejezet
Radzky grófnő története

Huszonharmadik fejezet
Battle főfelügyelő kezébe veszi az ügyet

Huszonnegyedik fejezet
Batyu elcsodálkozik

Huszonötödik fejezet
Jimmy terveket sző

Huszonhatodik fejezet
Főképp golfról

Huszonhetedik fejezet
Éjszakai kaland

Huszonnyolcadik fejezet
Gyanúk

Huszonkilencedik fejezet
George Lomax különösen viselkedik

Harmincadik fejezet
Sürgős idézés

Harmincegyedik fejezet
A Hét Számlap

Harminckettedik fejezet
Batyu sóbálvánnyá mered

Harmincharmadik fejezet
Battle mindent megmagyaráz

Harmincnegyedik fejezet
Lord Caterham beleegyezését adja

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

Szerkesztette Katona Ágnes

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti alapján készítette Izing Imre

ISBN 978 963 620 893 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License