Gustave Flaubert

Érzelmek iskolája

Regény

Fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest

Korrektor: Kékesi Judit

Borító: Kaposvári Zsolt

ISBN 978-963-299-904-3

Első rész

1

Ezernyolcszáznegyven őszén, szeptember tizenötödikén reggel, a Ville-de-Montereau nevű hajó hatalmas füstfelhőket hányt, útra készen a Saint-Bernard rakodópart előtt.

Utasok jöttek, lélegzetvesztve; kötelek, hordók, ruháskosarak álltak a sietők útjába; a matrózok nem feleltek senkinek a kérdésére; az emberek egymásba ütköztek, a csomagok magasra zsúfolódtak a két hajókerék között, s minden zajt elnyelt a sivító gőz, amely a bádoglapok közt kiszökkenve fehér felhőbe takart mindent, míg elöl a jelzőharang szünet nélkül csengetett.

A hajó végre nekiindult, s a két part, tele raktárakkal, műhelyekkel és gyárakkal, úgy futott el jobbról-balról, mint két széles, kigöngyölt szalag.

Egy hosszú hajú fiatalember, aki tizennyolc évesnek látszott, s egy albumot tartott a hóna alatt, ott állt a kormány mellett, mozdulatlan. A ködön át ismeretlen tornyokra és palotákra bámult; aztán egy végső tekintettel magához ölelte a Saint-Louis szigetet, a Citét és Notre-Dame-ot; s amikor egész Párizs eltűnt, még egyszer hangosan felsóhajtott.

Az ifjú Frédéric Moreau, aki csak nemrég érettségizett, hazatartott Nogent-sur-Seine-be, ahol két hosszú hónapig kell még sorvadoznia, mielőtt majd „a joghoz fogna”. Az anyja, szűkre mért útiköltséggel, elküldte Le Havre-ba, a nagybátyjához, akinek az öröksége, remélte, Frédéricre száll; a fiú csak tegnap jött vissza; s ha már nem maradt Párizsban, legalább azzal kárpótolta magát, hogy a leghosszabb úton ment haza.

A zsibongás lecsillapult: mindenki elfoglalta a helyét; néhányan, hogy fölmelegedjenek, odaálltak a gép köré, s a kémény fekete füsttaréja lassan, ritmikusan tört fölfelé; a rézlapokon harmatcseppek folytak, a fedélzet egyre ingott valami belső rázkódástól, s a két kerék gyors forgással paskolgatta a vizet.

A folyó mentén fövenyes part húzódott. Olykor egy-egy tutajjal találkoztak, amely mindjárt libegni kezdett az erősebb hullámverésben; vagy egy bárkával, vitorlák nélkül, amelyben egy halász ült; aztán a tévelygő párák szétfoszlottak, majd a nap is kisütött, a domb, mely jobbról követte a Szajnát, lassanként aláhanyatlott, s újabb domb tűnt fel, még közelebb, a folyó szemközti partján.

A dombtetőt fák koronázták, alacsony, olaszos tetejű házak között. Mindegyik előtt lejtős kert volt, új falakkal, vasrácsokkal, gyeppel, melegházakkal tagolva, s itt-ott muskátlis cserepekkel, szép, szabályos rendben a teraszokon, ahova ki lehetett könyökölni. Nem egy utas irigyelte e csinos és oly nyugalmas házikóknak gazdáit, s szívesen élt volna bennük akár élete végéig, egy jó biliárdasztallal, egy csónakkal, egy asszonnyal, vagy valami más ábránddal. A hajózás új öröme megoldta a nyelveket. A tréfásabb kedvűek máris élcelődni kezdtek. Sokan hangosan énekeltek. Mindenkinek jókedve volt. Itt-ott vígan pálinkázgattak.

Frédéric a szobájára gondolt, amelyet majd a fővárosban bérel, aztán egy drámavázlatára, képtervekre, jövendő szenvedélyekre. Úgy érezte, hogy kiváltságos lelke boldogabb életsorsot érdemelne. Magában bús verseket szavalt; a fedélzeten gyors léptekkel járkált; elment a végéig, oda, ahol a hajóharang állott, és az utasok és matrózok közt egy beszédes urat látott, aki egy parasztasszonnyal enyelgett, miközben fesztelenül babrált az asszony mellén csüngő aranykereszten. Talán negyvenéves volt, jól megtermett, göndör hajú férfi. Erőteljes derekára fekete bársonykabát feszült, batisztingén két smaragdgomb fénylett, s széles fehér nadrágja furcsa, kék rajzokkal díszes piros bagaria csizmára hullt.

Frédéric megjelenése egy cseppet sem zavarta. Több ízben feléje is fordult, egyetértő szemhunyorgatással; aztán szivarral kínálta a körötte ácsorgókat. De a társaság untathatta, s továbbment pár lépéssel. Frédéric követte.

Eleinte a dohánynak különböző fajtáiról, aztán, mintegy magától értetődőn, az asszonyokról beszélgettek. A piros csizmás idegen tanácsokat adott a fiatalembernek; elméleteket fejtegetett, apró történeteket mesélt, magát idézte példa gyanánt, atyai hangon papolva mindezt, valami nyílt és mulatságos romlottsággal.

Republikánus érzelmű volt; régebben sokat utazott, tudta minden egyes színház, vendéglő s újság titkait, ismert minden híres művészt, akiket csak úgy bizalmasan keresztnevükön emlegetett; Frédéric bevallotta neki irodalmi terveit; az idegen biztatta.

De egyszerre elhallgatott, s a kéménykürtőt kezdte nézni, aztán hosszan számolgatott, hogy megtudja, „mennyi is jut minden egyes lökésre, ha a szelep percenként ennyi meg ennyiszer és a többi…” S miután kiszámította ezt is, a tájékban gyönyörködött. Azt mondta, boldog, hogy szabadulhat az üzleti ügyektől.

Frédéric máris tiszteletet érzett az idegen úr iránt, s tovább már nem is állhatta, hogy a nevét meg ne kérdje. Ez egy lélegzetre így szólt:

– Jacques Arnoux, Montmarte körút, az Iparművészet tulajdonosa.

Egy szolga, sipkáján aranyzsinórral, odajött hozzá, és így szólt:

– Méltóztassék lefáradni. A kisasszony igen sír.

Arnoux úr tüstént távozott.

Ez az Iparművészet afféle korcs vállalkozás volt, részben művészeti lap, részben meg képkereskedés. Frédéric nemegyszer látta ezt a címet otthon, a könyvesbolt ablakában, hatalmas hirdetéseken, ahol Arnoux úr neve pompás betűkkel ékeskedett.

A nap meglehetősen tűzött, s megcsillogtatta odafönn az árbocok vaskosarait, a fedélzeten a korlát fémlapjait, lenn pedig a víz felszínét; a hajó orra a habokat két széles barázdára szelte, amelyeknek gyűrűi a rétek széléig kavarogtak. Minden újabb fordulónál ugyanaz a nyárfasor tűnt fel elmosódva. A mező egészen elhagyott volt. Az égen apró fehér felhők álltak – s az unalom, amely mintegy ott terjengett a levegőben, még a hajó járását is elálmosítani látszott, s szinte még közömbösebbé tette az utasok külsejét.

Néhány első osztályú polgári utason kívül a legtöbben munkások, kis szatócsok lehettek, feleségestül s gyermekestül. Mivel akkor utazásra mindig lomposan öltözködtek, majdnem mind ócska házisapkát vagy avult kalapot hordott, szegényes fekete ruhát, amelyet kikoptatott az íróasztal, feslett gombú császárkabátot, amely kivénült a boltban; itt-ott egy-egy kihajtott mellény mögül kávépecsétes pamuting látszott; foszladozó nyakkendőkön sárgaréz tűk pompáztak; holmi posztópapucsokra odavarrt nadrágtalpallók feszültek; egy-két suhanc, kis szíjöves bambuszbottal hadonászva, görbe szemmel mustrálta a fedélzet utasait, s a családapák jámboran meresztgették a szemüket, kérdést kérdésre halmozva. Volt, aki állt, más a bőröndjén ült; volt, aki aludt egy-egy zugban, a legtöbben meg falatoztak. A fedélzet tele volt dióhéjjal, szivarvéggel, körtehéjjal, kolbászmaradékkal, amit papirosban hoztak; a kantin előtt, munkászubbonyban, három asztalos álldogált; egy hárfajátékos, csupa rongyban, hangszerére könyökölve pihent; olykor tisztán hallatszott a szén zaja a kazánban, máskor egy emberi hang vagy nevetés – s a kapitány a hajóhídon, a két kerék közt járt szüntelenül. Frédéric, hogy a helyére érjen, kinyitotta az első osztály rácsát, s két vadászt is felzavart a kutyáikkal.

Akkor mintha tüneményt látna; egy nő ült a pad közepén, egymagában; legalábbis nem látott mást, annyira belekáprázott a tekintete. Amikor elment előtte, a nő fölemelte a fejét; Frédéric önkéntelenül is meghajolt, s mihelyt eltávolodott tőle, figyelmesen rátekintett.

Széles szalmakalapja volt, rózsaszínű szalaggal, amely libegett a szélben, a háta mögött. Kettéválasztott sötét haja, sűrű szemöldökét átívelve, igen mélyre ereszkedett, s szerelmesen ölelte át arcának tiszta oválisát. Világos muszlinruhája, apró babos mintázattal, sok-sok ráncban terült széjjel. Valami hímzésen dolgozott, s egyenes orra, álla és alakja élesen rárajzolódott a kék színű levegőég hátterére.

Mivel ebben a helyzetben maradt, Frédéric jobbra-balra sétált, hogy szándékát leplezze, azután meg odaállt a napernyője mellé, a padhoz, s úgy tett, mintha egy csónakot nézne, amely a vízen ringatózott.

Sose látott még ragyogóbb arcszínt, mint az asszony barna bőrén, sem ilyen csábító termetet s ilyen finom ujjakat, melyeken még a napfény is átszűrődött. Még a munkakosarát is elképedve bámulta, akárcsak valami csodadolgot. Mi a neve, hol lakhatik, milyen az élete, múltja? Szerette volna megismerni a szobája bútorait, minden egyes ruháját, az embereket, akikkel érintkezik; s a testi bírás vágya is eltűnt valami mélyebb kívánság, valami fájó kíváncsiság mögött, aminek nem is volt már határa.

Egy néger nő jött feléje, fejkendősen, nagyocska gyermeklánnyal, akit kézen fogva vezetett. A kislány szeme könnyben fürdött, mostan ébredhetett föl; az asszony a térdére vette. „A kisasszony rosszalkodik, pedig már hétéves lesz nemsokára; de akkor az édesanyja nem is szereti ám többé; persze, nagyon is elkényeztették.” S Frédéric e szavakat oly örömmel hallgatta, minthogyha csak fölfedezne, meghódítana valamit.

Andalúziai nőnek, esetleg kreolnak tartotta; s ezt a néger asszonyt is talán a szigetekről hozta?

A háta mögött, a korlát rézburokján, hosszú sálkendő feküdt, lila színű csíkokkal. Tengeren, nedves estéken, ki tudja, hányszor szedte elő, hogy a derekára vesse, a lábára terítse, vagy hogy benne aludjék éjszakánként! De a rojtjai lehúzták, egyre lefelé siklott, már-már a vízbe esett volna; Frédéric fölugrott és elkapta. Az asszony így szólt:

– Köszönöm, uram!

A tekintetük találkozott.

– A feleségem készen van már? – kiáltotta Arnoux úr a lépcső följárójáról.

Marthe kisasszony feléje szaladt, s a nyakába kapaszkodva tépdesni kezdte a bajuszát. Hárfazengés hallatszott, látni akarta a muzsikát; s a néger nő hívására csakhamar közéjük jött a hárfás. Arnoux egy régi modellre ismert benne, s tegezte is, a körülállók nem csekély bámulatára. A muzsikus végül is hátrasimította a haját, kinyújtotta karját, és játszani kezdett.

Valami keleti románc volt, gyilokkal, virággal, csillagokkal. A toprongyos muzsikus metsző hangon énekelte; a hajógép kattogása hamisan vágott a melódiába; akkor még vadabbul játszott; minden húr zengve reszketett, érces hangjuk zokogva áradt s panaszkodón, mint valami kevély és elfojtott szerelem. A folyam két oldalán erdők hajoltak a vízre, bókolón; a hajón friss levegőáram járt; Arnoux-né a távolba nézett, álmodozó tekintettel. Amikor a zene megszűnt, több ízben lehunyta a szemét, mintha álomból ébredt volna.

A hárfás közelebb jött, alázattal. Mialatt Arnoux aprópénzt keresgélt, Frédéric kinyújtotta a karját, s csukva tartott kezéből egy aranyat hullajtott a sapkába, szemérmesen. Nem a hiúság ösztökélte erre az adakozásra, őelőtte, hanem valami hálaadás, melyben az asszonyt is részeltette, szívének szinte vallásos buzdulása.

Arnoux, mutatva a járást, barátságosan biztatta, menjen le velük az ebédlőbe. Frédéric kijelentette, hogy az imént ebédelt; pedig éppen ellenkezőleg, majd meghalt az éhségtől; de már egy garasa se volt az erszényében.

Azután meg arra gondolt, hogy neki is szabad talán lenn az ebédlőben ülni.

A kerek asztalok körül nyárspolgárok étkeztek, s egy pincér járt közöttük; Arnoux és a felesége a terem végén ült, jobb felől; Frédéric meg helyet foglalt a hosszú bársonydíványon, s fölvett egy ott heverő újságlapot.

Arnoux-éknak Montereau-ban a châlons-i postakocsira kellett átszállniok. Egy hónapot töltenek Svájcban, mondták. Arnoux-né korholta a férjét, mért enged meg mindent a kisleánynak. De Arnoux a fülébe súgott, bizonnyal valami kedvességet, mert az asszony elmosolyodott. Sőt a férfi a helyéről is fölkelt, hogy összevonja mögötte a függönyt.

Az ebédlő alacsony s tiszta fehér mennyezete nyersen verte vissza a napfényt. Frédéric az asszonnyal szemben pillája árnyékát is észrevette. Most épp egy pohárból ivott, s egy kis kenyérhéjat morzsolt az ujjai közt; csuklóján a lazúrköves érem, amely vékony aranyláncon csüngött, időnként odakoccant a tányérjához. Akik körülötte ültek, mintha nem is látták volna.

Olykor, az ablakon kitekintve, egy-egy bárka oldalát nézték, amint a hajó mellé siklott, hogy átvegyen vagy átadjon néhány utast. Az asztalnál üldögélők kihajoltak a kerek nyílásokon, s megnevezték egymás után a part menti helységeket.

Arnoux-nak nem tetszett a konyha; a számla láttára pedig hangosan méltatlankodott, sőt le is alkudott az összegből. Azután a fiatalembert magával vonta a hajó elejére, ahol meg groggal itatgatta. De Frédéric csakhamar visszatért a ponyva alá, ahová Arnoux-né is visszajött már. Most olvasott, egy vékonyka, szürke fedeles kis könyvből. Szájának két szöglete olykor föl-fölemelkedett, s valami villanó öröm ragyogott föl a homlokán. Frédéric irigyelte azt az írót, aki így lekötötte a figyelmét. Minél tovább szemlélte, annál több örvényt látott kettőjük közt. Arra gondolt, hogy csakhamar el kell hagynia mindörökre, minden szó, minden emlék nélkül!

Jobbra síkság terült el; bal felől meg, lágy hajlással, legelő nyúlt föl a dombig, ahol szőlők és diófák látszottak, aztán egy malom a zöldben, s azon túl apró ösvények, cikcakkban a fehér sziklán, amely az ég peremét érte. Micsoda boldogság is lenne, ha ott járhatna ővele, s karjával átfogná a derekát, míg az asszony szoknyája őszi lombokat sodorna s csak hallgatná egyre a hangját, ragyogó szemébe feledkezve! A hajó bárhol megállhat, csak ki kéne szállniuk; és lám, ez a csekélység semmivel sem egyszerűbb, se könnyebb, mint hogy megmozdítsa a napot!

Kissé messzebb egy kastély tűnt föl, hegyes tetővel, négyszögű tornyocskákkal. Elöl, a homlokzat előtt, széles virágágy díszlett; s a magas hársak boltja alatt homályos utak kígyóztak. Frédéric látni vélte az asszonyt, a lugas szélén andalogva. E percben a följárón fiatal pár jelent meg, narancsbokros ládák között. Aztán az egész táj eltűnt.

A kislány egyre körülötte játszott. Frédéric meg akarta csókolni. De Marthe elbújt a dajkája mögé; az anyja rászólt, legyen barátságos, hisz ez az úr mentette meg a sálját. Mi volt ez? Burkolt bátorítás?

„Vajon szól-e végre hozzám?” – kérdezte magában Frédéric.

Az idő azonban sürgetett. Hogy kaphatna meghívást Arnoux-ékhoz? S mivel nem talált ki jobbat, mutatta az ősz színét, s hozzáfűzte:

– Nemsokára itt a tél, a bálok és az estélyek főidénye!

De Arnoux a málhákkal bajlódott. Már látszott a sur-ville-i part, a két híd egyre közelebb ért, a hajó egy kötélverőt súrolt, aztán egy sor alacsony házat; alattuk kátrányos üstök és faszilánkok hevertek, s a homokon gyerekek szaladgáltak, cigánykerekeket vetve. Frédéric fölismert valakit, aki ujjas mellényt hordott, és rákiáltott:

– Siess már, no!

Megérkeztek. Az utasok tömegében nagy nehezen találta meg Arnoux-t, aki, kezet szorítva vele, így szólt:

– Viszontlátásra, kedves uram!

A partra érve Frédéric visszafordult. Az asszony ott állt a kormánynál. Frédéric úgy nézett felé, hogy egész lelkét a szemében lássa; de mintha mit se tett volna, az asszony mozdulatlan maradt. Aztán, rá se hederítve a kocsis köszöngetésére:

– Miért nem hajtottál idáig?

Szegény ember mentegetőzött.

– Ügyetlen fráter! Inkább pénzt adnál!

S egy kocsmában megebédelt.

Alig egy negyedóra múlva kedve lett volna, csak úgy véletlenül, benézni a postakocsi-udvarba. Ki tudja, talán még megláthatná?

„Minek?” – mondta magában.

S a könnyű hintó tovavitte. Nem mind a két ló volt az anyjáé. Az egyiket kölcsönkérte Chambrion úrtól, a postamestertől, hogy a magáé mellé foghassa. Isidore már tegnap elindult, Brayben egész estig pihent, Montereau-ban viszont megállt, úgyhogy a kipihent lovak jó szaporán ügettek.

Letarolt mezők nyúltak el egymás mellett, szakadatlan sorban. Az országutat két sor fa szegte, a kavicshalmok egymást érték; s lassanként Villeneuve-Saint-Georges, Ablon, Châtillon, Corbeil és a többi táj – egész útja emlékezetébe tűnt, oly élesen, hogy egyszerre új meg újabb részleteket, rejtettebb sajátságokat vélt látni; Arnoux-né legalsó szoknyafodra alól vékony kis selyemcipő kandikált ki, gesztenyeszín; a fedélzet vászonsátra baldachint formált a feje fölött, s peremén a kis piros makkok mindegyre megremegtek a szellőtől.

Olyan volt, mint a romantikus könyvek asszonyai. Egy vonást se tett volna hozzá, s el se vett volna belőle. Hirtelen kitágult a világ, ő volt az a fénylő tűzpont, ahol minden egybeolvadt – s a futó kocsitól elringatva, félig lehunyt szempillával s felhőkbe vesző tekintettel egészen átengedte magát valami víg és végtelen ábrándozásnak.

Brayben meg sem akarta várni, míg a lovak zabot kapnak, előrement az úton, egymagában. Arnoux így hívta volt: „Marie!” Hangosan elkiáltotta:

– Marie! – A hangja beleveszett a levegőbe.

A nyugati égbolton széles bíborláng égett. A tarlók közt a nagy gabonakazlak óriás árnyakat vetettek. Egy majorból messziről kutyaugatás hallatszott. Frédéric megborzongott, nyugtalanul, maga se tudta, miért.

Amikor Isidore utolérte, a bakra ült, hogy maga hajtson. Már elmúlt a gyöngesége. Eltökélte, hogy mindenképp be kell jutnia Arnoux-ékhoz, s barátságot köt velük mindenáron. Mulatságos otthonuk lehet, Arnoux meg úgyis tetszik néki; és aztán, ki tudja? Vérhullám lepte el az arcát; a halántéka csak úgy zúgott, megcsördítette ostorát, megrázta erősen a gyeplőt, s a lovakat úgy meghajtotta, hogy a vén kocsis mindegyre rászólt:

– Lassabban! Csak lassabban! Hisz még kehessé teszi őket!

Frédéric lassan lecsillapult, s hallgatta, mit mesél Isidore.

– A fiatalurat odahaza igen türelmetlenül várják. Louise kisasszony még sírt is, el akart jönni a kocsival.

– Ki az a Louise kisasszony?

– A Roque úr kislánya, hisz tudja?

– Ahá, már el is felejtettem! – felelte hanyagul Frédéric.

De a lovak nem bírták tovább. Mind a kettő sántított; s a Saint-Laurent-templom tornya éppen kilenc órát ütött, mikor a Fő térre értek, édesanyja háza elé. Ez a terjedelmes, nagy ház, mezőre néző nagy kertjével, növelte Moreau-né tekintélyét, akit az egész környék nagyra becsült.

Nemesi származású volt, családja már egészen kihalt. Az ura, plebejusi vér, akihez szülei erőltették, párbajban halt meg, éppen akkor, amikor gyermekét várta, s a vagyon, amit reáhagyott, kissé ingó lábon állott. Moreau-nénak hetenként három fogadónapja volt, s olykor nagy vacsorákat is adott. Azonban a gyertyák számát szigorúan ellenőrizte, s mindig türelmetlenül várta a majorok haszonbérét. Ez a szűkösség, melyet bűnként titkolt, idejekorán komollyá tette. A jósága mindamellett nem volt fanyar, sem álszenteskedő. Legcsekélyebb jótette is tekintélyes adománynak látszott. Tőle kértek tanácsot a cselédek megválogatásában, a leányok nevelésében, a gyümölcsfélék eltevésében, s a püspök úr nála szállt meg évenkénti bérmaútján.

Moreau-né minden becsvágyát a fiába helyezte. Előzetes óvatosságból már mostan sem szerette, hogyha nagyon szidták a kormányt. A fiának először is pártfogókra lesz szüksége; aztán képességei révén államtanácsos, nagykövet, miniszter lesz belőle. Sikerei a sens-i középiskolában joggal biztathatták ilyesmivel; ő nyerte meg ugyanis az intézet első díját.

Mikor a szalonba lépett, mindenki fölkelt nagy hűhóval, s összevissza ölelgették az újonjövőt; s a székekkel, karszékekkel tág félkört formáltak a kandalló körül. Gamblin úr mindjárt megkérdezte tőle, mint vélekedik Lafarge-néról. Ez a pör, a kor nagy eseménye, parázs vitát támasztott egykettőre, de Moreau-né félbeszakította, Gamblin úr nagy sajnálatára; mert ő ezt, Frédéric szempontjából, igen hasznosnak ítélte, tekintve, hogy jogásznak készül: s el is hagyta a szalont sértődötten.

Ez ugyan nem lepett meg senkit Roque bácsi jó barátja részéről. Az öreg Roque-kal kapcsolatban szóba hozták Dambreuse urat, aki nemrég szerezte meg a fortelle-i uradalmat. De az adóellenőr úr félrevonta Frédéricet, hogy meghallja, mi a véleménye Guizot legújabb művéről. Mindnyájan szerették volna tudni, hogy mit végzett Le Havre-ban; s Benoit-né, ügyesen, nagybátyja felől kérdezősködött. Hogy van az a jó rokon? Semmit sem hallunk felőle. Igaz-e, hogy Amerikában valami unokaöccse is él még?

A szakácsné jelentette, hogy tálalt a fiatalúrnak. A vendégek, tapintatosan, sorra visszavonultak. Aztán, mihelyt kettesben maradtak, Moreau-né az ebédlőben így szólt halkan Frédérichez:

– Nos?

Az öregúr szívesen látta öccsét, de nem árulta el a szándékát.

Moreau-né csak sóhajtott.

„Hol lehet most ő, Arnoux-né” – gondolta magában Frédéric.

A postakocsi már messze járhat, és ő sáljába burkolózva a kocsibéléshez támasztja tán szépséges, szunnyadó fejét.

Már fölmentek a szobáikba, mikor a Hattyú szállodából egy pincér levelet hozott.

– Mi az?

– Deslauriers üzen, látni akar – válaszolta Frédéric.

– Ah! A barátod! – szólt Moreau-né, s megvetően mosolygott. – Valóban, jól választja meg az idejét!

Frédéric habozott egy kissé. De a barátság erősebb volt. Fölvette a kalapját.

– Legalább ne maradj el soká – szólott utána az anyja.