Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. Fejezet LÁNYOK ÉS FIÚK

II. Fejezet A SÜRGÖNYDRÓT

III. Fejezet MÁRIA NÉNI

IV. Fejezet A KIRÁNDULÁS

V. Fejezet AKIT OTTFELEJTETTEK

VI. Fejezet DAN, A MEGMENTŐ

VII. Fejezet MÁRIA NÉNI VÁLASZTÁSA

VIII. Fejezet A KEZDET NEHÉZSÉGEI

IX. Fejezet LÁTOGATÁS PERCIVALÉKNÁL

X. Fejezet A SZERZŐDÉS

XI. Fejezet VESZEDELMES KALAND

XII. Fejezet DÓRA TANÁCSA

XIII. Fejezet A KINCSVADÁSZAT

XIV. Fejezet CSAKUGYAN KINCS

XV. Fejezet. BETELJESÜLT ÁLOM

XVI. Fejezet HÁROM ÉV MÚLVA

XVII. Fejezet KI AD TÖBBET ÉRTE?

XVIII. Fejezet ELSŐ MEGPRÓBÁLTATÁSOK

XIX. Fejezet JELMEZBÁL - FIÚK NÉLKÜL

XX. Fejezet RÉGI BARÁTOK

XXI. Fejezet KARÁCSONY

XXII. Fejezet DAN ÉS DÓRA

XXIII. Fejezet SZILVESZTER

XXIV. Fejezet A KIRÁNDULÁS

XXV. Fejezet SZERENCSÉTLENSÉG

XXVI. Fejezet DERŰSEBB NAPOK

XXVII. Fejezet A TRIPOSZ

XXVIII. Fejezet BÚCSÚ CAMBRIDGE-TŐL

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Mrs. G. de Horne Vaizey

DIÁKLÁNYOK
ELBESZÉLÉS FIATAL LÁNYOK SZÁMÁRA

fordította
Wiesner Juliska

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-420-7 EPUB
ISBN 978-963-559-421-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1910 körül

első magyar kiadás:
1942

a borító 1920 körüli képeslap
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. Fejezet
LÁNYOK ÉS FIÚK

Ebben a könyvben két háznak és két családnak a történetét mondom el, akik ott éltek abban a két házban. Sokan voltak ott együtt fiúk és lányok és valamennyiük életét belefoglaltam ebbe a könyvbe. De mégis, elsősorban egy bizonyos Dóráról akarok mesélni, az ő neveléséről, kalandjairól és végül regényéről is.

Dóra korban a második volt öt testvére között. De kedves, megnyerő természetével magának szerezte meg mindazt az elsőséget, amely különben a legidősebb testvért, Clemence-t, illette volna meg. Clemence komoly, szőke lány volt. Tekintettel tizenhét évére, már kedve szerint viselhette a haját s lényegesen hosszabb ruhát hordott, mint a húgai. Szelíd, rózsásan fehér arca volt és szép, piros szája, amely mindig kissé nyitva állt és kimutatta két apró, középső felső fogát. Alighanem ennek az apró kis külsőségnek köszönhette, hogy szerető családja állandóan Nyuszi néven becézte. Talán ez a név volt az oka alárendelt helyzetének. Mert tisztára lehetetlen még csak elképzelni is, hogy valaki, akit Nyuszinak hívnak, fölényesen uralkodhasson olyan élénk, vakmerő, okos és önálló kis teremtés felett, mint ennek a regénynek a hősnője.

Milyen is volt Dóra tizenöt éves korában? Hogyan is írjam le nektek, akik nem részesültetek abban a nagy szerencsében, hogy ismerjétek? A legtöbb lány ebben a korban ügyetlen és félszeg, mozdulatai szögletesek, csupa gőgös öntudat, de annál kevesebb igazi tudás. Clemence sokat szenvedett ebben a korban, a harmadik lány viszont tizenhároméves korában nagyon heves és sértődős természetű volt. De Dóra ebben a korban kedves és megnyerő keveréke volt a gyermeknek és asszonynak. Dóra könnyedén és kedvesen, felemelt fejjel, magával ragadó vidámsággal, ragyogó szemmel és boldog önbizalommal siklott át ezeken a válságos éveken. - Itt vagyok! - jelentette Dóra tekintete az elragadtatott világnak. - Megindulhat a játék.

Dórában volt valami titokzatos báj és kedvesség és ezzel megtévesztette az embereket. Szebbnek látták, mint amilyen a valóságban volt. Még a családja is osztozott ebben a tévedésben, annyira, hogy ha valakit nagyon meg akartak dicsérni, azt mondták róla: Olyan szép, mint Dóra. Gesztenyebarna hajának fényessége, hosszas, keskeny arcocskája, karcsú nyaka mindenkit elragadtatással töltött el, aki csak ránézett és nem vették észre az apróbb szépséghibákat, amelyek másnál okvetlenül feltűntek volna. És így mindenki szentül hitte, hogy Dóra tökéletes szépség.

A természet rossz elrendezése következtében, három fiútestvérük a sor végén következett, ahelyett, hogy ők lettek volna a legidősebbek. A lányok gyakran elkeseredetten emlegették ezt a körülményt. Három idősebb fiútestvért kitűnően használhattak volna, nagy fiúkat, akik férfias gyöngédséget és elnézést mutattak volna gyöngébb húgaikkal szemben, akik segítségükre lettek volna és szórakoztatták volna őket, akik a gimnázium felső osztályaiba vagy éppen az egyetemre járnak, csak szünidőre jönnek haza és ilyenkor magukkal hozzák barátaikat és kísérői, védelmezői húgaiknak. Később már állásban lennének valahol, meggazdagodnának és a lehető legbőkezűbbek lennének húgaikkal szemben, amolyan megértő, idősebb fiútestvérek, akik tisztában vannak azzal, milyen bámulatosan rövid idő alatt szokott elfogyni a lányok zsebpénze. Clemence, Dóra és Lavender regényekben olvastak ilyen fiútestvérekről és boldogan fogadták volna őket életben is. De három zajos, veszekedő természetű iskolásfiú - ez már egészen más!

Harry tizenkét éves, szőke, rakoncátlan kamasz. A szájában nagy, fekete luk tátong, egyik balesete következményeként. Mert bizony számos baleset érte Harryt. Egyszer túlzott lendülettel ugrott le a gyűrűhintáról és fülhasító bömböléssel terült el a gyerekszoba padlóján. Mrs. Garnett, aki éppen varrókosara előtt üldögélt, rémülten ugrott fel a nagy ordítozásra, amelybe természetesen a baleset után a többi gyermekek hangja is belevegyült és lélekszakadva rohant a szerencsétlenség színhelyére. Az első, amit meglátott, néhány apró, fehér fogacska volt a gyermekszoba padlóján. Így Harry évekig sétált metszőfogak nélkül és testvérei vele együtt szentül hitték, hogy nem is nő helyettük soha másik foga. Harry őszintén kívánta, hogy csakugyan így is legyen. - Fogak nélkül is éppen annyit ehetek, - szokta mondogatni - és majd, ha nagy leszek, hamis fogakat csináltatok magamnak és ha elmegyek Afrika ismeretlen vadonjaiba, mint a többi világutazók és vademberek közé kerülök, legalább a hamis fogaimmal rémítgethetem őket. - És így érthető, hogy fogainak elvesztése Harryból nem váltott ki különösebb lelki megrázkódtatást.

Russelnek duzzadtak voltak a mandulái és emiatt horkolt és szívta az orrát. Ezenkívül legjellemzőbb sajátsága volt, hogy igen gyakran és mindig a legkellemetlenebb alkalmakkor eltörte valamelyik csontját és hogy csillapíthatatlan kíváncsiságot érzett mindennel szemben, amihez semmi köze sem volt, még hozzá a legnagyobb kitartással és makacssággal. Jelenlétét a gyermek - szobában állandó verekedés, birkózás és izgalom kísérte.

Tim viszont, a legfiatalabb, alaposan kihasználta a legkisebb jogait és édesanyjának alig leplezett részrehajlását és jelenlétével annyiszor kellemetlenkedett testvéreinek, ahányszor csak megtehette. Kisfiú létére, mindenütt ott van, ahol nem kellene, de viszont távol van, amikor keresik; dühösen és harciasán jár-kel, amikor a többiek békében vannak, de viszont, ha a többiek között háborúság dúl, ő azonnal rémülten sírva fakad és fürtöshajú kis szöszke fiúvá változik, akit igazán kegyetlenség lenne megverni vagy éppen nyakon legyinteni.

Általában véve, az egész ház belülről meglehetősen szűk és túlságosan tele van emberekkel, külsőleg pedig komor és barátságtalan.

Bizony, mi tagadás benne, Sandon Terrace, Gernették háza, sem túlzott kényelemmel, sem építészeti szépségekkel nem dicsekedhetett és közvetlen szomszédja, Napier Terrace, határozottan messzire föléje emelkedett. Kicsit bántotta is Garnették hiúságát, hogy legjobb barátaik, Vernonék annyival különb, szebb házban laknak, mint ők. Napier Terracet szép, barátságos élőkért választotta el az úttól és a kert két szélén széles kertkapu állt, közöttük szélesen kígyózó kerti út, amelyet Vi Vernon kissé nagyképűen „kocsiút”-nak keresztelt el. A két ház között elterülő szűk, mindössze néhány méternyi széles térség pontosan megoszlott a kettő között, azonban Vernonék mindig hallatlan fölénnyel beszéltek „park”-jukról és tavasszal, ha a három galagonyabokor, egyetlen orgonabokor és aranyesőbokor kivirágzott, egyáltalán nem lehetett velük bírni a gőgösségtől.

De Vernonék még egyéb tekintetben is nagy fölényben voltak Garnették felett. Ugyanis büszke tulajdonosai voltak egy idősebb fiútestvérnek, aki kitüntetéssel végezte iskoláit és akiből idővel, majd, ha egészen felnőtt lesz, bizonyosan miniszter lesz. Dan Vernont tizennyolc éves korában, az érettségi után, amikor már erősen készülődött a cambridge-i egyetem filozófiai fakultására, a fölénynek és okosságnak határtalan távolságai választották el holmi közönséges iskolásfiúktól.

Természetes, hogy a Garnett család gyermekeinek önérzetét állandóan sértette Vernonéknek ez a tagadhatatlan fölénye és ezért mindent elkövettek, hogy hibákat fedezzenek fel bennük és ezzel ezt a fölényt ellensúlyozzák. Így elsősorban, nagyon sok tréfás megbeszélésre adott alkalmat a Vernon csemeték neve. Itt van mindjárt Dan. Ha még csak így rövidítve mondják, házi használatra, még hagyján, de ha majd egészen felnőtt lesz és a rendes nevén, Danielnek szólítják, mindenki Daniel prófétára fog gondolni, akinek annakidején, valami kellemetlen esete volt az oroszlánokkal. És így azután megegyeztek abban, hogy ez a név határozottan kellemetlen és zavarba hozó tulajdonosára nézve.

De még a Daniel név is csak hagyján volt ahhoz képest, hogy az utána következő idősebbik lányt Viola Imogennek keresztelték. Gyakran tárgyalták egymás között, vajon miért és hogyan eshetett a szülők választása erre a rendkívüli és ünnepélyesen hangzó névre, míg egyszer Dóra mulatságos komolysággal alaposan megmagyarázta.

- Hát tudjátok gyerekek, ezeknek a neveknek az eredetét bizonyosan ott kell keresnünk, hogy Mrs. Vernon vidékről származott és csak férjhezmenetele után került fel a városba. Nagy egyszerűségében mindenáron ragaszkodott hozzá, hogy elsőszülött fiát édesapja után Danielnek nevezzék és a keresztelőt szülőfalujának ódon kié templomában tartsák meg. Csakugyan oda is utaztak és amikor az agg tiszteletes úr a keresztvíz alá tartotta a csemetét, ráncos arcán a megindultság könnyei peregtek végig. Azonban - a hatalmas világváros végül is, lassacskán átalakító hatást gyakorolt a bájos ifjú asszony egyszerű lelkületére. Lánykorának egyszerű ízlése világi hiúsággá alakult, annyira, hogy amikor második gyermeke megszületett és férje Istenben boldogult nagyanyja után Hannának akarta nevezni, keserves zokogásra fakadt, és zokogott mindaddig, amíg a boldogtalan csecsemőt Viola Imogennek nem keresztelték és a keresztelői harangok ujjongva hirdették a világrengető eseményt. Ez a keresztelő már városi templomban folyt le, az orgona játszott és fel volt díszítve a templom, a szegény öreg atya pedig otthon maradt a falujában és csak postán küldte el a keresztelői kalácsot. Azonban, teltek-múltak az évek. Az élet szigora kijózanította, elcsitította az ifjú anya magasbatörő vágyait és amikor végre a harmadik gyermek is megszületett...

- De hiszen csak két év van kettőjük között!

Dóra összeráncolta homlokát, azonban csak annál emeltebb hangon folytatta előadását...

- ...és karjába fektették az újszülöttet és férje tapasztalatain okulva, Ermyntrude-ot ajánlott, ő megborzongott és szelíd hangon suttogta: - Legyen csak Hanna, egyszerű Hanna! És a gyermek azóta is megmaradt egyszerű Hannának.

Hangos kacagás kísérte a hatásos előadást, mert a valóságban Hanna Vernon csakugyan nagyon egyszerű teremtés volt és a legjobb akarattal sem lehetett volna szépnek nevezni. De ettől eltekintve a legjobbindulatú, legbékésebb természetű lány, akit csak elképzelni lehet.

- Folytasd! Mesélj tovább! - kiabált kacagva Lavender. Azonban Clemence, tizenhét évének magaslatáról, úgy érezte, hogy feltétlenül tiltakoznia illik:

- Fölöslegesnek tartom! Igazán illetlenség, amit csinálsz! Mrs. Vernon jó barátunk és nagyon haragudna, ha megtudná. Ilyeneket mondani a háta mögött...

- Helyes! - bólintott Dóra gyorsan. - Akkor menjünk diót törni.

Dórának mindig ilyen meglepő ötletei voltak. Egyik pillanatban a legvakmerőbb históriákat eszelte ki, ismerősökről is ismeretlenekről és a következő pillanatban már mindez feledve volt. De bármi is történt, Dóra a született vezér vonzóerejével vitte maga után a többieket.

Egy szemvillanásnyi idő alatt, a színhely megváltozott, az egész Vernon család a feledés homályába merült, miközben fiúk és lányok egyesült erővel nekiestek a diószsáknak és valóságos mókus ügyességgel kezdték feltördelni valamennyit a fogukkal.

- Hányat tudsz feltörni percenként! Fogadni mernénk, hogy én többet tudok törni, mint te! - kiáltott Dóra teli tüdőből.

II. Fejezet
A SÜRGÖNYDRÓT

Garnették háza saroképület volt és kivette részét helyzetének előnyeiből és hátrányaiból. Az előnyöket három ablakmélyedés képviselte, amelyek a nappaliszobából, Garnettné hálószobájából és a gyermekek játszószobájából nyíltak. Ezekből az ablakokból minden irányban messzire el lehetett látni az úton. A hátrány viszont az volt, hogy a ház főbejárata kis mellékutcára nyílt, amelyre sokkal előkelőbb szomszédjuknak, a Napier Terrace-nak csak a kertje nyílt. Egyszer, amikor Vi Vernon éppen rossz kedvében volt, kijelentette, hogy Garnették háza az ő személyzeti bejáratukra nyílik és bár sietve, még hozzá sűrű. könnyhullatások közben visszavonta kijelentését, mégis, a szavak fájó éle megmaradt.

De eltekintve ettől a kis hátránytól, a ház helyzete inkább kellemes volt. A legfelső emeleti ablakból madártávlatból látni lehetett az összes környékbeli kerteket, apró virágágyaikkal és füves térségeikkel és a borostyánnal borított elválasztó kőfalakat. Némelyek nagyravágyó és magasba törő rózsafákat ültettek a középső virágágyba, mások falusias bazsalikomot és muskátlit és akadtak olyanok is, akik minden földi szépséget megvetve, mosás után a kertben terítették ki száradni a ruhát. Egyik ház tulajdonosa galambokat tartott, máshol meg valódi perzsa macska sétált nagy méltósággal a falak tetején.

Ami a távolságot illeti a Garnett és a Vernon család háza között, mindössze két percbe került, míg egyiktől a másikhoz juthattak. És úgy látszik, számtalan ok volt arra, hogy a két család minél gyakrabban közlekedjék, mert annyi bizonyos, hogy a családtagok napjában legalább is egy tucatszor kerestél fel egymást. Dóra és Lavender, Vi és Hanna ugyanabba a leánygimnáziumba jártak, a Garnett fiúk és a kisebbik Vernon fiú, John is egy iskola tanulói voltak. De úgy látszik, korántsem elégítette ki igényeiket az a körülmény, hogy együtt mentek és jöttek az iskolából és hogy a tízperces szüneteket is együtt töltötték, mert annyi bizonyos, hogy a délután folyamán is állandóan egymás társaságát keresték. Természetesen, szünidő idején, ez a törekvés még fokozódott és szinte szünetlenül szólt a csengő, a folytonosan ismétlődő látogatások következményeképpen.

Végre is, a mamák megunták ezt az állandó mozgalmat és megfellebbezhetetlen határozatot hoztak. Egyszer naponta, nem gyakrabban! Mindjárt a reggeli találkozásnál beszéljék meg az egész napi programot és lehetőleg házon kívül és ne odahaza találkozzanak.

Ezután következett a jeladások korszaka: fütyülés az ablak alatt, kerítésrázás, gyöngéd társalgás a levélszekrényen vagy szellőztetőnyíláson át és végső esetben, ha már semmi sem használt, kavicsdobálás az ablakra. Erről a szellemes találmányról több betört ablak tudna mesélni és így semmi csodálatosat nem találhatunk abban, hogy végül is, ezzel az ártatlan szórakozással is felkeltették a mamák haragját, akik most már szigorúan megtiltották a jeladási rendszert is. Erre azután az összes Garnett és Vernon csemeték összeültek és komoly haditanácsot tarották. Megállapodtak abban, hogy valamennyi felnőtt kegyetlen és szívtelen és törték a fejüket, hogy most már mitévők legyenek.

- Hátha saját sürgönyleadónk lenne? - kérdezte Russel és elgondolkozva szívta az orrát.

- Hátha repülőgépünk lenne? Egyik épp olyan lehetetlen, mint a másik. Ne beszélj marhaságokat.

Azonban Russel zavartalanul szívta tovább az orrát.

- Természetesen, nem igazi távírót gondolok, csak valami olyasfélét! Itt van például a mi oldalablakunk és a ti hátsó ablakotok. Mi lenne, ha a kettőt összekötnénk?

- Mivel?

- Spárgával. Kötéllel. Dróttal. Mindegy, hogy mivel.

- És ha össze tudnánk kötni, mi lesz akkor?

- Üzenetet küldenénk egymásnak!

- Hogyan?

Russel elmerülve gondolkozott, ő volt a családnak a legügyesebb tagja, akinek természetes érzéke volt mindenféle szerelői munka iránt, ő javította ki a játékokat, sporteszközöket, sőt, néha még az édesanyja is tanácsát kérte, ha elromlott a csengő, vagy a villany vagy a varrógép. Ennélfogva a házi mérnök szerepét töltötte be és elvárták, hogy minden hasonló munkát ő végezzen el. Most nagyon komolyan gondolkozott és szaporán pislogott világoskék szemével.

- Természetesen, igazi sürgönyöket nem küldhetnénk. De ha kettős kötelet tudnánk kifeszíteni, akkor ráakaszthatnánk egy kosarat és áthúzhatnánk egyik oldalról a másikra.

Bezzeg, most már hegyezte a fülét az egész hallgatóközönség és képzeletben már látták maguk előtt a vékony kötelet, vagy drótot, amint átíveli a távolságot a két ház között és gondosan megerősítik két végét az ablakpárkányokon. Alaposan megtárgyalták, hogy és mint lehetne keresztül vinni a tervet.

- És hogy küldenénk a sürgönyt?

- Mondtam már, hogy kiskosárban, vagy zsákban. A levelet beletennénk és azután addig húznánk körben, míg megérkezik a kötél túlsó végére.

Lopva gyors pillantásokat váltottak és valamennyiük arcán meglátszott, hogy teljesen tisztában vannak a tényekkel. Egészen bizonyos, hogy a húzás sokkal tovább tartana, mintha leszaladnának és bedobnák az üzenetet a levélszekrénybe, mert a közlekedésnek ezt a módját az anyák szerencsére még nem tiltották be. Ezzel valamennyien tisztában voltak, azonban senki sem árulta el gondolatait. Mert hiszen mit számított az időveszteség ahhoz a dicsőséghez tényhez képest, hogy saját sürgönydrótjuk lesz?

Az első lépés az előkészületekhez természetesen az volt, hogy megszerezzék a szülői beleegyezést. De ezt meglepő és szinte zavarba hozó könnyedséggel kapták meg. Amikor a két mama így szólt: - Hogyne, hogyne, drágáim - csak próbáljátok meg bátran! - a szemük mosolygott, mialatt beszéltek és alig leplezett hitetlenség csendült ki hangjukból, tekintetükből, annyira, hogy ezzel a gyermekeket csak annál lázasabb előkészületre ösztönözték. A két anya örült, hogy gyermekeik szabad délutánokra ilyen ártatlan foglalkozást találtak maguknak, a lelkük mélyén azonban egyikük sem hitte, hogy csakugyan keresztül is tudják vinni a tervet.

- Majd megmutatjuk nekik! - kiáltott fel Harry komoran és elszántan. - Majd megmutatjuk nekik!

A következő lépés volt a két ablak kijelölése, amelyek a sürgöny felvevő és leadó szerepét fogják betölteni. Vernonék esetében szó sem lehetett válogatásról. Ugyanis, egyik erkélyes ablak helyzete nyilvánvalóan előnyösebb volt az összes többi ablakénál, míg Garnettéknál két ablak versengett a dicsőségért, egyformán előnyös helyzettel. Az egyik a fiúk szobájának ablaka volt, a másik Lavenderé.

- Hogy is ne! - utasította Harry az öccseit. - Nélkülünk úgysem mennek semmire, tehát úgyis örökké csak utánunk szaladgálnának és így, legalább majd örökre fölényben leszünk felettük. Ez a mi szobánk és tisztességesen kell viselkedniük, ha azt akarják, hogy beengedjük őket. Ha továbbra is kiállhatatlankodnak, úgy, mint eddig, akkor egyszerűen kizárjuk őket és akkor kénytelenek lesznek megélni sürgöny nélkül. Csak beszéljenek, amíg bele nem fáradnak és akkor majd szépen beleegyeznek, és valamennyien együtt megvesszük a kötelet.

Végül is, a lányok csakugyan megadták magukat. Bármennyire is büszke lett volna Lavender, ha a sürgönyök egyenesen az ő szobájába érkeznek, mégis meghátrált, amikor arra a cseppet sem kecsegtető és biztató lehetőségre gondolt, hogy késő éjszaka, vagy hajnalban nap-nap után felkeltenék a sürgönyökkel és neki, akármilyen hidegben, kihajolva az ablakon, vérző kézzel kellene húzni a fagyos kötelet. Igen, határozottan sokkal kényelmesebb a meleg ágyban és a sürgönynek is jobban fog örülni, ha majd a jó, meleg reggeli közben a fiúk átnyújtják.

Miután ezen a két nehéz elhatározáson túlestek, nem volt más hátra, mint magának a kötélnek kifeszítése. Miután két erős vashorgot erősítettek az ablak külső keretébe, egy szép csütörtöki délutánon megvívták első harcukat a kötéllel.

Vi Vernon és Hanna legombolyították az egyik gombolyagot, a közepén odaerősítették jó erősen a horoghoz és a két szabad végét leeresztették a kertbe, ahol John már készenlétben állt, hogy átdobja a kerítésen. Dóra és Lavender is leeresztették az utcára a maguk gombolyagját, azután őrült gyorsasággal lerohantak, hogy tanúi legyenek a nagy eseménynek, amikor a fiúk összekötik a kötelet. Mindegyik kötél egymagában is elég lett volna ahhoz, hogy megtegye a kettős utat. A terv az volt, hogy a kötelet most Garnették állomására húzzák fel, levágják a felesleges hosszúságot és a végeket jó erősen odakötözik. Semmi sem látszott könnyebbnek elméletben, azonban a gyakorlatban váratlan nehézségek bukkantak fel. A kis oldalsó mellékutcában általában véve sohasem volt semmiféle forgalom, azonban a gonosz sors úgy akarta, hogy ezen a békés délutánon a környék valamennyi stráfkocsija itt menjen keresztül. Alig, hogy összekötözték a köteleket az út közepén, a zöldséges kocsija bukkant fel a sarkon és kénytelenek voltak sietve ismét kikötni. Amikor már másodszor is csaknem elkészültek a kötözéssel, a tejeskocsi jött és alig, hogy ezt az újabb csapást kiheverték, egész sereg szeneskocsi vonult fel. Ezúttal kétségbeesett erőlködésük felkeltette egy csapat utcagyerek figyelmét is, akik esküdt ellenségeik voltak. Ezek állandóan ott tanyáztak a környékbeli mellékutcákban és állandóan, kitartó harcot vezettek jobbmódú szomszédjaik ellen. Ezek a kis csibészek, az úgynevezett Feketék, mint egymásközt nevezni szokták őket, nem éppen tiszta ábrázatuk tiszteletére, nagy diadalordítással érkeztek meg a helyszínére. A környékbeli ablakokban mindenfelé fejek bukkantak fel és még a perzsa macska is megjelent a fal tetején, hogy lássa, mi az oka a nagy izgalomnak. Clemence, tizenhét évének túlzott félénkségével és érzékenységével, sietve elmenekült az ellenkező irányba és úgy tett, mintha semmi köze sem lenne az egész dologhoz. Dóra nagy előadást tartott a Feketéknek tisztességről és jó magaviseletről, amelyet a csibészek vigyorogva és nagy kurjantásokkal fogadtak. Hanna szétvetett lábbal a fiúk elé állt, mintha egymaga akarná megvédelmezni valamennyinket az ellenség támadása elől. A három fiú lázas buzgalommal dolgozott, mert attól remegtek, hogy szüleik felbukkannak a küzdelem színterén és elrendelik, hogy azonnal hagyják abba az egész kísérletet.

Alig, hogy a közlekedés végre megszűnt és sikerült a köteleket megfelelően összekötözni, Russel hihetetlen gyorsasággal felrohant a lépcsőn és az ablakból kezdte felhúzni a kötelet. A Feketék torkuk szakadtából ordítani kezdtek. Az első, homályos sejtelem behatolt az agyukba, hogy itt tulajdonképpen mi történik és egy csoportba verődve álltak és bámultak és tanácskoztak, hogy tulajdonképpen mihez kezdjenek. De minden eltelt másodperccel, a földön heverő kötélcsomó egyre kisebbedett a szemük előtt és végül, a nézők üdvrivalgása közben egészen elfogyott és a kötél lassan felemelkedett a földről. Ha most egy kis szerencséjük van és legalább két percig nem mutatkozik semmiféle közlekedési eszköz a láthatáron, a nagy tettet sikerül végrehajtani és a nagyszabású Garnett-Vernon sürgönydrót készen áll. De ó, jaj! Ebben a válságos pillanatban, a kötél beleakadt a kertfal tetején egy borostyánindába és hiába rángatták, húzták odafentről, nem tudták kiszabadítani, csak annál jobban belebonyolódott. A Feketék boldog, elégedett vihogással szemlélték a kétségbeesett erőlködést. És hogy a szerencsétlenség teljes lenség teljes legyen, ebben a pillanatban kocsi fordult be a sarkon és a kocsis dühösen állt meg, amikor észrevette, hogy az utat két vastag kötél zárja el.

Nyers hangon kiáltott rá a gyerekekre és bár végül is hajlandónak nyilatkozott, hogy a sietve meglazított köteleken áthajtson, ostorát pattogtatva fenyegetőzve vonult tovább és sötét arccal egyre a rendőrséget emlegette.

- Fel a falra, John! Gyorsan kapaszkodj fel! Ha pár percen belül nem tudunk elkészülni, ránk uszítja a rendőrséget! - kiáltott kétségbeesetten Harry, mire John visszarohant a kertjükbe, halált megvető bátorsággal felkapaszkodott a falra és lezuhanó téglák csattanó zaja közben, kiszabadította a kötelet a borostyánindák szoros öleléséből.

- Rendben van! - kiáltotta, és a szemben lévő ablak felé nézett. - Húzd, Russel! Húzd, ahogy csak tudod!

És Russel húzta és a kettős kötél másodszor is a levegőbe emelkedett. Dóra féllábon ugrált izgalmában. Lavender görcsösen összekulcsolta a kezét, Hanna fel-alá szaladgált, miközben az elragadtatás rövid, szaggatott hangjai törtek fel a torkából, Harry férfias nyugalommal, karba tett kézzel szemlélte az eseményeket és lassanként az elégedettség mosolya derült arcára. Ez a mosoly megadta az utolsó tőrdöfést a Feketék hiúságának. Így álljanak némán és nézzék, amint a kötél eltűnik a magasban a szemük elől? És Harry gőgös fölénye, gúnyos mosolya igazán több volt, mint amennyit el tudtak viselni. Erre azután vad csatakiáltással előrerohantak, ellenállhatatlan lendülettel belekapaszkodtak a már magasan járó kötélbe, egy pillanatig rajta függtek, azután nagy diadalordítással érezték, hogy a kötél kettészakadt és kétoldalt tehetetlenül csöngött le a házak fala mentén.

Ami Harryt és Johnt illeti, ugyan mit csinálhattak volna ők ketten, két férfi tizenkettő ellen? A lányok visítoztak, szónokoltak, bosszút esküdtek, azonban a túlerővel szemben mindez hatástalan volt. Még Russel segítségével is tehetetlenek lettek volna. Harry komoran nézett maga elé, miközben a Feketék diadalmenetben húzták maguk után a kötél leszakított darabját. Azután, mint igazi férfihoz illik, aki nem akarja elismerni teljes leveretését, elszántan összeszorította ajkát és megesküdött, hogy vagy győz a gazok felett, vagy meghal.

- Azt hiszik, hogy elbántak velünk, de alaposan tévednek! Hétfőn reggel ötkor felkelünk és felhúzzuk a kötelet, mielőtt kidugják a buta fejüket a paplan alól.

És miután a tervet hűségesen és sikeresen végrehajtották a távíróállomás felállítása éveken keresztül látható tanújele volt annak az egyetlen és kizárólagos munkának, amelyet Harry Garnett valaha is reggeli előtt végzett el.

III. Fejezet
MÁRIA NÉNI

Minden családnak a legközelebbi és távolabbi rokonai között, akad egy-egy jó, vagy rossz értelemben vett díszrokon, aki a nagylelkűségével, erős jellemével, vagy kellemetlen tulajdonságaival tünteti ki magát. Ez a rokon néha egy nagybácsi, de többnyire inkább nagynéni. De akár nagybácsi, vagy nagynéni az illető, jóformán kivétel nélkül hajadon, vagy agglegény, legjobb esetben özvegy, mert hiszen aki egyedül áll az életben, annak több ideje van törődni a többi emberekkel.

Garnettéknek ez a díszrokona Mária néni volt - Lady Maria Hayes. Öreg, nagyon öreg asszony, özvegye egy tiszteletreméltó úriembernek, akit nagy politikai szolgálatai elismeréséül bárói címmel tüntettek ki. Garnették természetesen nagyon előkelőnek tartották, hogy ilyen magas címmel rendelkező rokonuk van és valahányszor Vernonék gőgösen beszéltek a kertjükről, mindig előhozakodtak vele. Lady Hayes nagyon különös öreg asszony volt. Midlandsban élt, szép, régi udvarházában, ahonnan váratlan látogatásokat szokott tenni rokonainál, még pedig nagy előszeretettel olyankor, ha nagytakarítás volt, vagy a szobalány szabadságot kért néhány napra, hogy meglátogassa vidéken élő rokonait. Lady Hayes mindig ilyen lehetetlen időben érkezett, bejelentette szándékát, hogy néhány napig akar maradni, de ugyanakkor kijelentette, hogy miatta ugyan ne csináljanak semmi alkalmatlanságot, csak annyit kér, hogy a komornájának lehetőleg az ő szobája mellett adjanak szobát és hogy mind a kettőjüket vegetáriánus diétával lássák el és ezenkívül mindössze még kétóránként egy üveg sterilizált tejre van szükségük. A vegetáriánus diéta néha egy kevés sovány húst engedélyezett, de bármi is volt a rend, Mária néni kivétel nélkül mindig olyan ételeket kívánt, amelyeket rajta kívül senki sem evett és amelyeknek az elkészítése legalább hússzor annyi időt vett igénybe, mint a tíztagú család egész ebédje.

Közvetlenül a nyári vakáció kezdete előtt, amikor az egész Garnett család boldogan készülődött az évenként megismétlődő tengeri utazásra, levél érkezett Mária nénitől és ez a levél, mint a bomba, egyszerre dúlta fel az egész család derűs, békés hangulatát. Ezúttal ugyanis a nyaralás még pompásabbnak ígérkezett, mint máskor, mert Vernonék is ugyanoda készülődtek és már ki is vettek nyári lakást egy majorságban, mindössze tízpercnyi távolságban az övékétől, közvetlenül a tengerpart mellett. Majorság és tenger! El lehet képzelni ennél szebbet? A fiatalok már szinte szimatolva érezték a két finom illatot, amely uralkodni fog a rájuk váró gyönyörűségeken: a farm friss tejszagát és a tenger éles, sós illatát. Estétől reggelig, minden szabad percükben megtárgyalták a napi teendőket - állatokat fognak etetni, ellátják a teheneket, fürödnek, hemperegnek a homokban, rákhalászatot rendeznek, hegyet másznak. Az izgalom és várakozás egyre nőtt, míg végül alig győzték már kivárni az időt. És ekkor, pontosan ekkor csapott le a bomba!

Levél érkezett az esti postával, éppen, amikor Mr. Garnett és felesége a napnak egyetlen zavartalan óráját élvezték. Azonnal megismerték Mária néni keskeny, hegyes betűit...

„Édes Emmám, ha nektek is alkalmas, rövid időre meglátogatlak benneteket. Kedden érkezem és csütörtökig maradok. Kérlek, adassad ugyanazokat a szobákat, mint legutóbbi látogatásomnál. Jelenleg Benger-féle diétát tartok, amelyet minden egyes étkezéshez frissen kell készíteni és arra kérlek, hogy erre a célra szerezz be új, kifogástalan zománcú edényeket.

Jelenlegi látogatásom fő célja az, hogy magammal vigyem egyik lányodat, szeretném, hogy nálam töltse a nyári szünidőt. Mostanában kissé elhagyatottnak érzem magam és az orvosom fiatal, derűs társaságot ajánlott. S így arra gondoltam, hogy ha az orvos utasításának engedelmeskedem, ugyanakkor jót is tehetek családodnak egyik tagjával és örömet szerezhetek valamennyiteknek. Ha a kislány közelebbről is megnyeri rokonszenvemet, ez később előnyökkel járhat a számára, bár ebben a tekintetben egyelőre még nem tehetek ígéreteket.

Miután legutóbbi látogatásom óta másfél év telt el, kissé homályosan emlékszem a lányaidra. És így látni akarom őket, mielőtt döntenék, melyiket is válasszam a három közül.

Szívélyes üdvözleteket küldök Williamnak, téged pedig szeretettel ölel nagynénéd,

Maria Hayes.”

Mrs. Garnett csendben olvasta végig a levelet, azután odaadta a férjének és figyelte, amint az indulat pirossága elborítja az arcát.

- Eszébe sem jut, hogy legalább beleegyezésünket kérje!

- Nem! Tudod, ő már ilyen. Én Istenem, milyen szomorú vagyok! Attól félek, Will... attól félek, hogy kénytelen lesz vele menni!

- Igen! Szegény kicsi jószág! Mennyire el lesz keseredve! Éppen most, amikor mindnyájan egészen bolondok az örömtől, hogy együtt tölthetik a szünidőt Vernonékkal. Valóságos kegyetlenség!

- Igen, bizonyosan. Nagyon sajnálom a kislányt - bármelyikükre is esik a választás - de az ember néha kénytelen kegyetlen lenni, ha jót akar. Tudod, hogy egyáltalán nem vagyok számító - de a mi helyzetünkben, lehetetlen visszautasítani, ha ilyen előny kínálkozik valamelyik lányunknak! Ezzel nem ér fel egy vidám nyári szünidő feláldozása.

- Nem, igazad van, teljesen igazad van. Tehát törődjünk bele. írd meg neki, hogy csak jöjjön bátran, de azt megmondom előre, hogy az én szünidőm teljesen el van rontva... Ha Dóra nincs velünk...

- De drágám! Hiszen Mária néni még nem választott! - Drágám, hiszen nagyon jól tudod...

Egymásra néztek, mosolyogva, bűntudatosan, félig szégyenkezve. Árulásnak érezték másik két lányukkal szemben, amiért ilyen magától értetődően elismerték, hogy Dóra a legszebb és legkedvesebb közülük, ő az, aki mindenkit ellenállhatatlanul magához vonz. Clemence-t és Lavendert éppen olyan szülői szeretettel szerették, azonban nem titkolhatták egymás előtt, hogy Dórára különösen büszkék mind a ketten.

Mr. Garnett türelmetlenül vont vállat és elfordult.

- Egyet előre is kikötök, Emily - te mondd meg neki, ha minden eldől! Rettenetes jelenet lesz! Én képtelen volnék...

- Rendben van, drágám, majd elintézem! De ne felejtsd el, egyelőre még nem történt meg a döntés és az ember sohasem tudhatja. Legokosabb, ha még Mária néni megérkezése előtt megmondom a lányoknak, hogy áll a helyzet, hogy addigra túlessenek az első izgalmon. Ma este a legjobb alkalom lesz. Te úgyis későn jössz haza és így legalább megkímélhetlek a jelenettől.

- Isten áldjon meg, Emily! Tudom, hogy gyáva vagyok, de igazán nagyon hálás vagyok a kedvességedért. Nem mernék felelősséget vállalni, hogy mit csinálnék, ha Dóra elsírná magát és védelmemet kérné. Nők sokkal jobban tudják elintézni az ilyesmit, mint a férfiak.

De azért Mrs. Garnett szíve mégis csak erősen dobogott, amikor este, az iskolaszobában, tea közben, előállt Mária néni ajánlatával. Idegességét semmivel sem csillapította az a zavartalanul derült mosoly, ahogyan szavait fogadták. Ugyanis a három lánynak még álmában sem jutott eszébe, hogy ezt az ajánlatot egy pillanatig is komolyan lehet venni.

- Hozzá hasonlít! - vigyorgott Clemence finomkodó megvetéssel. - Azt hiszi, bármelyikünk is ott hagyja a jó mulatságot a tengerparton Vernonékkal, csak azért, hogy mellette penészedjen! Ilyesmi is csak neki juthat eszébe!

- Szegény, úgy látszik, már nem egészen épeszű. Azt képzeli, hogy jótétemény számunkra ez a meghívás. Én ugyan még ezer fontért sem mennék... - mondta Lavender határozottan.

Dóra még egy lépéssel tovább ment.

- Inkább a vízbe fojtanám magam. Ott ülni a meleg, fülledt szobákban, Benger diétán és tudni, hogy a többiek fürdenek és szaladgálnak a tengerparton - ezt nem bírnám ki! Az első órában megszöknék...

- Drága fiaim, Mária néni háza nagyon szép! Nagy park is tartozik hozzá, teniszpálya, lovak, kutyák. És tehenek is! Biztosan tudom, pompás fajtehenei vannak. Mária néni említette.

- Ó, nekem megfelelnek a majorsági tehenek is! És nem megfelel a szokott, egyszerű kis lakás is a nyaralóban, az édes családi körben! - Dóra égnek emelte szemét és összekulcsolta a kezét. - Elég kellemetlen lenne ez a látogatás az évnek bármelyik szakában, de éppen most, amikor együtt lehetnénk Vernonékkal - nem, nem, ez egyszerűen elképzelhetetlen!

- De drágám, hiszen Vernonék egész évben itt vannak a közeletekben. Mária néni pedig mindössze nyolc hetet kér. Vannak alkalmak az életben, amikor nem gondolhatunk kizárólag a magunk szórakozására.

Csend. Anyus hangjának csengése egyszerre azt a megdöbbentő felfedezést ébresztette a lányokban, hogy a meghívást komolyan kell venni, nem lehet tréfásan félretenni. Valamennyiüket megdöbbentette az a gondolat, hogy szüleik ilyesmit kívánhatnak tőlük.

- De anyuskám! Hogy érted ezt? Csak nem leszel olyan kegyetlen...

- Anyuskám, csak nem gondolod...

- Anyus, mondd már, hogy érted ezt?

- Úgy értem, kedveseim, hogy bármelyikteket is választ Mária néni, annak el kell menni. Mária néni nagyon öreg és egészen egyedül van. Az orvos vidám, derűs társaságot ajánlott neki. Ne felejtsétek el, hogy Mária néni a múltban hűséges, jó barátnője volt édesapátoknak és most joggal kívánja, hogy ezt valamivel viszonozzuk. Ha jóakarattal, jókedvvel mentek oda, akkor komoly hasznára lehettek és meg lesz az az elégtételetek, hogy igazi jó cselekedetet hajthattok végre.

Dóra felhúzta az orrocskáját.

- Szeretném tudni, hogy mennék oda jókedvvel és jóakarattal? Biztosan tudom, hogy bőgnék és dühöngenék. Szívesen átengedem másnak a nemes elégtételt. Én minden esetre a tenger mellett akarok nyaralni!

- Dóra, kislányom, hogy beszélhetsz ilyen csúnyán!

- Tudom, hogy ez csúnyaság, anyuskám, de nem tehetek róla. Biztosan tudom, hogy dühöngenék. Olyan rettenetes lenne a csalódás. És mit szól hozzá apus? Biztosra veszem, hogy ő soha...

- Apus ugyanazt mondja, amit én. Nagyon csalódott a magunk szempontjából és a ti szempontokból és biztos, hogy boldog nyaralásunkat ugyancsak megzavarja ez a körülmény.

De ő a maga részéről soha életében nem tér ki semmiféle kellemetlen kötelesség alól és elvárja, hogy a gyermekei ugyanígy gondolkozzanak.

Lavender azonnal sírva fakadt.

- Ilyen a mi szerencsénk! Mindig így van! Sokkal szebb volt, semhogy igaz lehetett volna. Tudhattuk volna előre. Biztos, hogy engem választ és akkor Hanna majd nélkülem megy a tengerpartra. Egész nap tervezgettünk, hogy együtt megyünk halászni, fürdeni, kirándulni, teniszezni. És most! Nem, ezt nem tudom elviselni. Bár inkább meghalnék és eltemetnének - de nem tudom így elviselni...

- Nem is kell elviselned. Egészen bizonyos, hogy engem választ. Én vagyok a legidősebb, én lennék neki a legmegfelelőbb társaság. - Clemence a kétségbeesés nyugalmával beszélt, piros arca észrevehetően elsápadt, szeme kivörösödött a könnyektől. - Végre is kötelességem, el kell mennem, de - úgy fogom ott érezni magam, mint a börtönben! Olyan borzasztóan kimerült vagyok és reméltem, hogy a tengerparton a szünidőben majd kipihenem magam. De most majd csak annál rosszabb lesz! Nyolc hétig egyedül lenni Mária nénivel! Azt hiszem, ez feldúlná mindenkinek az idegeit. Egész télen át beteg leszek és folyton fog fájni a fejem, míg csak bele nem őrülök.

- Ne beszélj csacsiságokat, fiacskám! Ha csakugyan annyira fáradt vagy, bizonyosan jót fog tenni a pihenés és nyugalom Mária néni szép, nagy házában. És miután egyelőre még nem tudjuk, hogy Mária néni hármatok közül melyiket fogja választani, igazán felesleges, hogy egyszerre mind a hárman ennyire izgassátok magatokat. Miért nem próbáljátok meg elfelejteni és reménykedni a szerencsés megoldásban? Bizonyos, hogy ez sokkal okosabb lenne.

A három lány sokatmondó hallgatással bámúlt egymásra. Könnyű azt mondani, hogy felejtsék el. Mintha azt olyan könnyen lehetne! Anyus maga sem hiszi, amit mond. Anyus igyekszik mindent a legbiztatóbb színben feltűntetni és ezzel csak még jobban elkeseríti őket.