PHILIP K. DICK

A TÖKÉLETES FEGYVER

Philip K. Dick: The Zap Gun

Copyright © Copyright 1965, Galaxy Publishing Corporation,

Copyright renewed © 1993, Laura Coelho, Christopher Dick and Isa Dick

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: The Zap Gun

First Mariner Books Edition; Houghton Mifflin Harcourt, New York, 2012

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 022 2 (epub)

ISBN: 978 963 598 023 9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: KFBooks Design Studio

Műfaj: science fiction

A 207. fegyvertétel vezérlőrendszere, amely hatszáz miniatürizált elektronikus alkatrészből áll, a legjobban zománcozott kerámiabagolyként alkalmas a kivonatolásra, amely csak a tudatlanok szemében tűnik dísztárgynak; a beavatottak azonban tisztában vannak vele, hogy ha a bagoly fejét eltávolítják, az üreges testben szivart vagy ceruzát lehet tárolni.

Az ENSZ–NY Nembiz Tanács hivatalos jelentése, 2003. október 5., beterjesztő: „A” konkurens (személyazonosság biztonsági okokból titokban tartva; lásd a Tanács XV 4-5-6-7-8 határozatait)

EGY

– Mondjon valamit, Mr. Lars!

– Attól tartok, most nincs időm az ön nézőire, sajnálom. – Indult volna tovább, ám az automata tévés kamerával a kezében elállta az útját. A szerkezet fémmosolya magabiztosan csillogott.

– Transz közeledtét érzi, uram? – érdeklődött az automata riporter reménykedve, hogy ilyesmi megtörténhet hordozható kamerájának multifax váltólencséi előtt.

Lars Powderdry sóhajtott. Innen a gyalogárokból látta a New York-i irodáját. Látta, de nem érte el. A legtöbb embert – a köznépet: a tufákat! – ő érdekelte, és nem a munkája. Pedig csak a munka számított.

– Az időfaktor döntő, hát nem érti? – mondta fáradtan. – A fegyvertervezés világában…

– Igen, hallottuk, hogy valami igazán látványos dolgot észlel – lelkendezett az automata riporter, oda sem figyelve rá, hogy Lars miről akar beszélni. – Egyetlen héten négy transz! És már majdnem az egészet lerajzolta. Így van, Mr. Lars?

Az automata szerkezet teljesen idióta volt. Lars türelmesen próbálta megértetni vele. Azzal nem is fáradt, hogy a légiónyi tufához szóljon, a főleg hölgyekből álló közönséghez, akik ezt a kora reggeli műsort – a Mázlis Macher üdvözli önt, vagy mi az isten a címe – nézik. Honnan is tudná, mi a címe: az ő munkanapjába nem fér bele ilyen bárgyú szórakozás.

– Nézze… – kezdte ezúttal kedvesen, mintha az automata riporter hús-vér ember lenne, és nem a 2004-es Nyugati-blokk-technológia egyik innovációja, amelyet szintetikus értelemmel ruháztak fel. Ilyesmire elpocsékolni egy innovációt, merengett… habár, jobban belegondolva, annyival visszataszítóbb lenne ez, mint ami a saját szakterületén történik?

Elhessegette a kellemetlen gondolatot, és azt mondta:

– A fegyvertervezés során a médium egy adott tételt egy bizonyos időben láthat csak, soha többé. Holnap, jövő héten vagy a jövő hónapban már hiába is keresném.

– Árulja el nekünk, mi az! – nógatta a riporter, és a mohóságát elfojtva várta a választ. Mert abban biztos volt, hogy választ kap. Hogy merne bárki, még akár a New York-i és párizsi irodával rendelkező Mr. Lars is csalódást okozni a nézők millióinak a Nyugati-blokk tucatnyi országában? Aki őket cserben hagyja, a Tábor-Kelet érdekeit szolgálja, ezt óhajtotta sugallni az automata riporter. Magabiztossága azonban alaptalannak bizonyult.

– Semmi köze hozzá – mondta Lars. Azzal elsétált az összecsődült gyalik kis csoportja mellett, hátat fordított a publikumnak, a tekintetek meleg izzásának, és felbaktatott a Mr. Lars Részvénytársaság rámpáján, egy földszintes épületén, amit mintha szándékosan szúrtak volna az irodatornyok közé, amelyek puszta mérete is a szerepük fontosságát hirdette.

A fizikai méret téves kritérium, merengett Lars, ahogy elérte a Mr. Lars Részvénytársaság külső, nyilvános hallját. Még az automata riportert sem tudta lóvá tenni; az is Lars Powderdryt akarta megmutatni a közönségének, nem a könnyen elérhető ipari entitásokat. Még ha ezek az entitások örömmel látták volna is, ahogy az akprop, azaz akvizíciós-propagandista szakembereik a közönség kihegyezett fülébe mennydörögnek.

A Mr. Lars Részvénytársaság ajtaja becsukódott, mivel a saját agyhullámaira volt hangolva. Biztonságban el lett szigetelve a bámész sokaságtól, amelynek figyelmét szakemberek csigázták fel. A tufák maguktól észszerűen viselkedtek volna – vagyis apatikusan.

– Mr. Lars…

– Igen, Miss Bedouin, tudom. – Megtorpant. – A rajzolók nem tudják mire vélni a 285-ös vázlatot. – Nem lepődött meg. Amikor a pénteki transz után megnézte, maga is látta, milyen zavaros.

– Nos, azt mondták… – Miss Bedouin habozott; fiatal és apró termetű volt, alkatilag képtelen rá, hogy mások panaszának szóvivője legyen.

– Beszélek velük – esett meg rajta Lars szíve. – Őszintén szólva nekem önprogramozó habverőnek látszott háromszögletű kerekeken. – És azzal mit lehet elpusztítani?, gondolta.

– Nem, inkább jó fegyvernek látják – mondta Miss Bedouin, és hormongazdagított melle szinkronban mozgott Lars tekintetével. – Azt hiszem, csak az erőforrást nem találják. Tudja, az ergstruktúrát. Mielőtt továbbmegy a 286-osra…

– Szeretnék, ha jobban megnézném a 285-öst. Rendben. – Nem zavarta. Nyájas hangulatba ringatta ez a kellemes áprilisi nap, és Miss Bedouin is elég szép volt, hogy megindokolja bármelyik férfi derűlátását. Még egy tervezőét, pontosabban fegyvertervezőét is.

Még a Nyugati-blokk legjobb és egyetlen fegyvertervezőjéét is.

Ha vele egyenrangút akarnának találni – és ő eleve kételkedett benne, hogy van ilyen –, a másik féltekére kéne menniük, a Tábor-Keletre. A kínai–szovjet blokknak is rendelkezésre állt egy hasonló médium, bár nem volt világos, hogy alkalmazták, vagy egyszerűen csak birtokolták.

Lars gyakran gondolt erre a nőre. Az egész bolygóra kiterjedő, privát alapon működő titkosszolgálat, a KACH révén tudta, hogy a neve Miss Topcsev. Lilo Topcsev. Akinek egyetlen irodája van, az is Bulganingrádban, nem Új-Moszkvában.

Rejtőzködő személyiségnek tűnt, de a KACH nem vesztegetett szót a megfigyelt célpontok szubjektív aspektusaira. Talán Miss Topcsev nem is rajzolja a saját fegyvervázlatait, hanem úgy köti… vagy vidám színű kerámiacsempékből rakja ki még transzállapotban. Mindenesetre művészféle. Még ha ez nem annyira tetszik is az ügyfelének – pontosabban munkaadójának –, a Tábor-Kelet kormányzó testületének, a SeRKebnek, annak a komor, színtelen és dísztelen holisztikus elitnek, amely ellen a saját féltekéje annyi évtizede minden erőforrását mozgósítja.

Egy fegyvertervezőnek ugyanis megvannak a maga igényei. Saját karrierje során Larsnak ezt sikerült megértetni.

Végül is nem tudják kényszeríteni, hogy heti öt nap transzba kerüljön. És valószínűleg Lilo Topcsevet sem.

Otthagyta Miss Bedouint, belépett a saját irodájába, levette a kinti köpenyét, sapkáját és papucsát, majd ezeket az utcai ruhadarabokat a kéziszekrénynek adta.

Orvosi csapata, dr. Todt és Elvira Funt nővér már észrevette. Felálltak, és tiszteletteljesen közeledtek, s velük tartott Lars kvázipszionikus képességekkel rendelkező kvázialárendeltje, Henry Morris is. Az ember sosem tudhatja, mikor jön a transz; éber, riadt modorukból arra következtetett, hogy így gondolják. Funt nővér maga után húzta a zümmögő intravénás gépét, dr. Todt, a felsőbbrendű nyugatnémet orvoslás első osztályú megtestesítője pedig készen állt, hogy finom készülékeket rántson elő két határozott célra: egy, hogy ne történhessen szívmegállás a transzállapotban, ne essen össze a tüdő vagy legyen elnyomva sokáig a bolygóideg, lélegzetkimaradást és így fuldoklást okozva; és kettő – enélkül az egésznek nem volt értelme –, hogy a transzállapot alatt az agyműködés rögzítésre kerüljön, és az állapot megszűnte után is vizsgálható legyen.

Dr. Todt tehát elengedhetetlen volt a Mr. Lars Részvénytársaság működéséhez. A párizsi irodában egy hasonló, szintén rutinos stáb állt készenlétben – gyakorta megtörtént ugyanis, hogy Lars Powderdry erősebb kisugárzást érzékelt azon a helyen, mint a hektikus New Yorkban.

Ráadásul a szeretője, Maren Faine is ott élt és dolgozott.

A fegyvertervezők gyengéje volt – bár ő inkább tekintette erősségnek, ellentétben szánalmas kollégáikkal a ruhatervezés világában –, hogy a nőket kedvelték. Az elődje, Wade is heteroszexuális volt, sőt a drezdai fesztiválzenekar egyik kis koloratúrszopránja miatt lelte halálát. Mr. Wade méltatlan pillanatban kapott pitvarfibrillációt: az ágyban a lány bécsi lakásában hajnali kettőkor, nem sokkal azután, hogy a Figaro házassága függönye lement, így Rita Grandi – mint azt az éber homeolapok képei elárulták – a semmiért dobta le magáról a selyemharisnyáját, blúzát és a többi finom holmiját.

Tehát Mr. Wade, a Nyugati-blokk előző fegyvertervezője negyvenhárom évesen eltűnt a képből, és üresen maradt ez a létfontosságú poszt. Csakhogy többen is készen álltak átvenni a helyét.

Talán eleve ez is siettette Mr. Wade-et. Maga a munka is megerőltető volt; még az orvostudomány sem tudta pontosan megállapítani, milyen mértékig – és miért. És nagyon is zavaró a tudat, tűnődött Lars Powderdry, hogy egyszerre vagy nélkülözhetetlen, mégis pótolható. Ezt a fajta ellentmondást senki nem élvezte, kivéve a Nyugati-blokk kormányzó testületét, az ENSZ–NY Nembizt, amelynek sikerült megvalósítani, hogy mindig legyen egy tartalék ember a kulisszák mögött.

Valószínűleg most is vár egy, tette hozzá gondolatban Lars.

Pedig engem kedvelnek, gondolta. Jók voltak hozzám, és én is hozzájuk. A rendszer működik.

De a legfelső hatóság, amely a tufák milliárdjainak életéért felel, nem kockáztat. Nem megy át az úttesten, ha az elitélet piros lámpája világít.

Nem mintha a tufák eltávolítanák őket a posztjukról. Aligha. Az eltávolítás csak George McFarlane Nitz tábornoktól indulhat, a Nembiz Tanács főparancsnokától. Nitz bárkit eltávolíthat. Sőt, ha úgy hozza a szükség (vagy pusztán a lehetőség), önmagát is eltávolíthatja… képzeljük el az elégedettséget, ahogy ártalmatlanítja önmagát, megválik attól a beültetett koponyaegységtől, amiről a Festung Washingtont őrző automata őrök felismerik!

És őszintén szólva Nitz tábornok zsaruszerű auráját véve a Legfelső Gyilkos titulus nem is olyan…

– A vérnyomása, Mr. Lars. – A sovány, papszerű, komoly dr. Todt feléje tartott a géppel.

Dr. Todt és Elvira Funt nővér mögött egy karcsú, kopasz, falfehér, hivatásos ügynöknek tűnő fiatalember állt fel borsózöld ruhában, mappával a hóna alatt. Lars Powderdry azonnal magához intette. A vérnyomásmérés várhat. Ez a fickó a KACH-tól jött, és hozott valamit.

– Bemehetnénk az irodájába, Mr. Lars? – kérdezte a KACH embere.

– Fényképek? – indult előre Lars.

– Igen, uram. – A KACH embere gondosan becsukta maga után az ajtót. – Miss Topcsev… – kinyitotta a mappát, megnézett egy fénymásolt dokumentumot – múlt szerdai vázlatairól. Az ő számozásuk szerint AA-335-ös tétel. – Talált egy üres helyet Lars íróasztalán, és elkezdte kiteríteni a sztereó képeket. – Plusz egy homályos kép egy modellről a Rostocki Akadémia összeszerelő laborjában… – ismét a lapra nézett – SeRKeb katalógusszám AA-330. – Félreállt, hogy Lars megvizsgálhassa.

Lars leült, rágyújtott egy Cuesta Rey szivarra, de nem nézte meg a képeket. Úgy érezte, hogy a gondolatai elnehezülnek, és a szivar mit sem segített. Nem élvezte, hogy olyan képeken kell kutakodnia, amiket kémek szereztek tábor-keleti kollégájától, Miss Topcsevtől. Elemezze az ENSZ–NY Nembiz! Ezt számos alkalommal meg is mondta Nitz tábornoknak – egyszer a teljes bizottság ülésén, ahol minden jelenlévő megszeppent a tábornok tiszteletet parancsoló és fejedelmi presztízsöltözetétől: köpeny, süveg, csizma, kesztyű… valószínűleg az alsóneműje is pókselyem, amibe színes fonallal baljós szlogeneket és ukázokat hímeztek.

Ott, abban a komoly környezetben, ahol Atlasz terhe nehezedett még a konkurensek – a hat besorozott bolond – vállára is, Lars nyájasan megkérdezte, hogy az isten szerelmére, nem tudnák ők elemezni az ellenség fegyvereit?

Nem. És nincs vita. Mert (figyeljen nagyon, Mr. Lars!) ezek nem a Tábor-Kelet fegyverei. Ezek a fegyverek tervei. A mi dolgunk lesz majd a felmérésük, amint prototípusból átmennek tömegtermelésbe, mondta Nitz tábornok, de ebben a kezdetleges állapotban… jelentőségteljesen nézett Larsra.

A sápadt, kopasz, fiatal KACH-ügynök rágyújtott egy régimódi – és illegális – cigarettára, és azt mormolta:

– Van még valami, Mr. Lars. Nem biztos, hogy érdekli, de mivel most amúgy is vár…

Belenyúlt a mappába.

– Azért várok, mert ki nem állhatom ezt – fújtatott Lars –, nem azért, mert többet akarok látni. Isten őrizz!

– Hm. – A KACH-ügynök kitett az asztalra még egy nagy, fényes fényképet, majd hátradőlt.

Egy nem sztereó kép volt – nagy távolságból készítették, talán kémholdról, aztán erősen felnagyították –, amely Lilo Topcsevet ábrázolta.

KETTŐ

– Á, igen – mondta Lars nagyon óvatosan. – Én kértem, ugye? – Természetesen nem hivatalosan. Személyes szívességet tett neki a KACH, semmi nem lett írásban lefektetve. Az öregek ezt nevezték „kalkulált kockázatnak”.

– Nem sokat látni – ismerte el a KACH ügynöke.

– Inkább semmit – vágott bosszús képet Lars.

Az ügynök a hivatásosok közömbösségével vonta meg a vállát.

– Megpróbáljuk újra. Tudja, az a nő sose megy sehová, és nem csinál semmit. Nem engedik. Lehet, hogy csak fedősztori, de azt mondják, a transzállapot nála önkéntelenül jön, kváziepilepsziás rohamként jelentkezik. Szerintünk gyógyszerrel idézik elő, de természetesen ez nem hivatalos vélemény. Nem akarják, hogy elessen az egyik nyilvános gyalogárokban, és kilapítsa egy olyan régi felszíni jármű, amit ott még használnak.

– Azaz nem akarják, hogy lelépjen, és átjöjjön hozzánk nyugatra.

A KACH embere sztoikusan vállat vont.

– Igazam van? – kérdezett rá Lars.

– Sajnos nincs. Miss Topcsev akkora fizetést kap, mint a SeRKeb első embere, Paponovics marsall. Van egy lakása egy toronyház legfelső emeletén, szobalánya, inasa, Mercedes-Benz légkocsija. Amíg végzi a dolgát…

– Ebből a képből azt se tudom megmondani, hány éves, azt meg pláne nem, hogy néz ki.

– Lilo Topcsev huszonhárom.

Kinyílt az iroda ajtaja, és az alacsony, slampos, pontatlan, örökösen a kirúgás szélén álló, de pótolhatatlan Henry Morris tolakodott be a vonatkoztatási rendszerükbe.

– Van nekem valami?

– Gyere ide! – mutatott Lilo Topcsev fényképére Lars.

A KACH ügynöke azonban gyorsan visszadugta a képet a mappájába.

– Szigorúan titkos, Mr. Lars! Csakis önnek készítettük.

– Én pedig most megmutatom Mr. Morrisnak – mondta Lars. Ezek szerint ez az alak a KACH akadékoskodóbb funkcionáriusai közé tartozik, gondolta. – Hogy hívják? – kérdezte, és a tollat a notesz fölé tartotta.

A KACH ügynöke kis töprengés után lazított.

– Ön tudja. Csináljon a képpel, amit akar, Mr. Lars! – Visszatette az asztalra. Naphiányos arcáról nem lehetett leolvasni semmit, ahogy az egy profi ügynökhöz illett.

Henry Morris megkerülte, a kép fölé hajolt, hunyorgott, és a homlokát ráncolta: jókora álla úgy mozgott, mintha az elmosódott képen kérődzne.

Lars íróasztalán pityegett a vidkom, és a titkárnője, Miss Grabhorn szólalt meg:

– A párizsi irodából keresik, uram. Azt hiszem, maga Miss Faine. – A nő hangjából az enyhénél is enyhébb rosszallás, icipici jegesség hallatszott ki.

– Elnézést – mondta Lars a KACH-ügynöknek, de aztán a kezében tartott tollra pillantott, és azt mondta: – Azért szeretném tudni a nevét. Csak a biztonság kedvéért. Ha netalántán újra meg akarnám keresni.

Az ügynök vonakodva válaszolt, mintha valami förtelmes dolgot árulna el:

– Don Packard vagyok, Mr. Lars. – Kezének nyugtalan mozgása elárulta, hogy a kérdés kellemetlenül érinti.

Lars leírta, majd lenyomta a vidkom gombját, és a szeretője arca fénylett fel, akár egy belülről megvilágított, sötét hajú, szépséges töklámpás.

– Lars!

– Maren! – Lars hangja kedvesen csengett, nem hidegen. Maren Faine mindig is felébresztette az oltalmazóösztöneit. Pedig bosszantotta is, ahogy egy elkényeztetett gyerek. Maren sosem tudta, mikor kell leállni.

– Sok dolgod van?

– Hát, akad.

– Délután nem repülsz át Párizsba? Megvacsorázunk, és, istenem, van egy gleckik jazzbanda, ami olyan dixie-t játszik, hogy…

– A dixie nem jazz – szólt közbe Lars. – Ugye nem? – nézett Henry Morrisra, aki a fejét rázta.

– Ilyenkor azt kívánom… – kezdte mérgesen Maren Faine.

– Visszahívlak, drágám. – Lars kikapcsolta a vidkomot. – Most megnézem a fegyvervázlatokat – mondta a KACH-ügynöknek. Közben a csontváz dr. Todt és Elvira Funt nővér bejelentés nélkül bejött az irodába; Lars tűnődve nyújtotta a karját a napi első vérnyomásmérésre, mialatt Don Packard sorba rendezte a vázlatokat, és elkezdte mutogatni a részleteket, amelyeket a titkosszolgálat saját, igencsak másodrangú fegyverelemzői fontosnak találtak.

Ezen a napon így kezdődött a munka a Mr. Lars Részvénytársaságnál. Lars valamiért nem találta biztatónak. Csalódott, hogy használhatatlan képet kapott Miss Topcsevről; talán ez idézte elő a pesszimista hangulatot. Vagy jön még más is?

New York-i idő szerint délelőtt tízkor megbeszélése lesz Nitz tábornok képviselőjével, egy ezredessel… Atyaég, hogy is hívják? Mindenesetre addig megkapja a Tanács véleményét az utolsó adag makettről, amit a Lanferman Társaság készített San Franciscóban a Mr. Lars Részvénytársaság korábbi vázlatai alapján.

– Haskins – mondta ki.

– Tessék? – hökkent meg a KACH-ügynök.

– Haskins ezredes. Észrevetted – nézett tűnődve Henry Morrisra –, hogy Nitz újabban gyanúsan kerül mindent, ami velem kapcsolatos? Feltűnt neked ez a jelentéktelen apróság?

– Én mindent észreveszek, Lars. És igen, feljegyeztem a halálhörgés aktámban.

Halálhörgés: a tűzbiztos, harmadikvilágháború-biztos, titánirönkszöcske-biztos, fellelhetetlenül elrejtett akták, amelyek Morris halála esetén felrobbannak. Magánál hordta a gyújtómechanizmust, ami a szívverésére volt hangolva. Még Lars sem tudta, hogy az akták jelenleg hol vannak; valószínűleg egy üreges, lakkozott kerámiabagolyban, amit a 207-es tétel vezérlőrendszeréből készítettek, és ami Morris barátnője fiújának a fürdőszobájában pihen. És azok az akták tartalmazzák az összes eredeti fegyvervázlatot, amely a Mr. Lars Részvénytársaságból valaha kikerült.

– És mit jelent? – kérdezett rá Lars.

– Azt jelenti – Morris kidugta és megmozgatta az alsó állkapcsát, mintha arra számítana, hogy leesik –, hogy Nitz tábornok lenéz téged.

Lars meghökkent.

– A miatt az egy vázlat miatt? A kétszázvalahányasért? Az a p-termotróp vírus volt, ami hosszabb ideig bírja holt űrben, mint a…

– Á, nem. – Morris élénken rázta a fejét. – Azért, mert áltatod magadat meg őt is. Pontosabban őt már nem, csak magadat.

– Hogyhogy?

– Nem szeretném ennyi ember előtt kimondani – feszengett Morris.

– Gyerünk, mondd csak ki! – unszolta Lars, de hányinger fogta el. Tényleg félek a Tanácstól, értette meg. Az „ügyfeleim” lennének? Nem, a főnökeim, ez a szó jobban fedi. Az ENSZ–NY Nembiz Tanács megtalált, kinevelt és terelgetett az évek során, hogy alkalomadtán Mr. Wade helyére lépjek. Ott voltam. Készen álltam, buzgón vártam, mikor hal meg Wade Sokolarian. És a tudat, hogy ebben a pillanatban pedig valaki más vár énrám, felkészülve a napra, amikor megáll a szívem, vagy egy másik létfontosságú szervem meghibásodik, leáll, ő is arra vár, hogy nehéz eset legyek…

És már nehéz eset vagyok, gondolta.

– Packard – szólította meg a KACH ügynökét –, maga független szervezetnek dolgozik. Az egész világon tevékenykednek. Elméletileg bárki alkalmazhatja magát.

– Elméletileg – hagyta rá Packard. – De a KACH-ra gondol, nem személyesen rám. Engem ők foglalkoztatnak.

– Azt hittem, azt akarod hallani, miért néz le téged Nitz tábornok – jegyezte meg Henry Morris.

– Nem, tartsd meg magadnak! – Felbérelek valakit a KACH-tól, döntötte el Lars, hogy átvilágítsa az ENSZ–NY Nembizt, az egész apparátust, ha kell, hogy kiderüljön, valójában hogyan viszonyulnak hozzám. Főleg a sikerhez, amit a következő fegyvermédiumuk hozhat; ez az a fontos terület, amiről pontos ismereteket kell szereznem.

Kíváncsi lennék, mit csinálnának, ha tudnák, hogy milyen gyakran eszembe jut, hogy átállhatnék a Tábor-Kelethez. Hogy megpróbálnának-e gyorsan lecserélni a saját biztonságuk érdekében, hogy megőrizzék az abszolút hatalmi pozíciójukat…

Próbálta elképzelni az őt követő embert, aki majd a lábnyomába lép. Gyerek vagy fiatal, öregasszony vagy kövér középkorú férfi… a Nyugati-blokk pszichiáterei, akik szolgaként az államhoz vannak láncolva, kétségtelenül megtalálják azt a pszionikus tehetséget, aki képes kapcsolatba lépni a Másik Világgal, azzal a hiperdimenziós univerzummal, ahová a transz alatt ő maga is átlép. Wade-ben is megvolt a tehetség, Lilo Topcsevben is megvan. Őbenne nagyon is megvan. Vagyis nyilván másban is létezik. És minél tovább hivatalban marad, a Tanácsnak annál több ideje van felkutatni azt a valakit.

– Hadd mondjak csak egyvalamit! – szólalt meg tiszteletteljesen Morris.

– Mondd! – bólintott Lars, és felkészült a rossz hírre.

– Nitz tábornok akkor tudta, hogy valami nem stimmel, amikor visszautasítottad a tiszteletbeli ezredesi rangot az ENSZ–NY fegyveres erőiben.

Lars rámeredt.

– De az csak vicc volt! Egy darab papír!

– Nem, nem – csóválta a fejét Morris. – És ezt tudtad akkor is, most pedig még inkább tudod. Öntudatlanul, ösztönösen. Azzal ugyanis jogilag hivatásos katona lettél volna.

– Ez igaz – szólt közbe a KACH-ügynök. – Szinte mindenkit behívtak, akinek ilyen tiszteletbeli rendfokozatot adtak. Egyenruhát húztak rájuk. – Az arca szenvtelen maradt, ahogy egy profihoz illik.

– Jézusom! – Lars összerezzent. Csupán hirtelen szeszélyből mondott nemet a tiszteletbeli kinevezésre. Kamu választ adott egy kamu ajánlatra. De ha alaposabban megvizsgálja a dolgot…

– Igazam van? – kérdezte tőle Henry Morris az arcát fürkészve.

– Igen – felelte Lars kis szünet után –, tudtam. – Legyintett. – A pokolba vele. – Újra a KACH-tól kapott fegyvervázlatokra nézett. Különben is, többről volt szó, az ENSZ–NY Nembizzel való problémája messzebbre és mélyebbre nyúlt, mint egy bárgyú tiszteletbeli kinevezés, ami egyik pillanatról a másikra kötelező katonai alárendelést jelent. Ami neki nem tetszett, olyan területen volt, ahol nem léteztek iratok. Olyan területen, amire nem is szívesen gondolt.

Miss Topcsev vázlatait böngészve szembesült a munkája visszataszító aspektusával: mindenki életével, beleértve a Tanácsot is.

Itt volt. És nem véletlenül. Minden tervet áthatott. Átlapozta őket, aztán visszadobta az asztalra.

– Fegyverek – mondta a KACH-ügynöknek. – Vegye el, tegye vissza a mappájába! – Egy fegyver se volt köztük.

– Ami a konkurenseket illeti… – kezdte Henry Morris.

– Mi az a konkurens? – nézett rá Lars.

– Hogy érted, hogy mi az a konkurens? – hökkent meg Morris. – Tudod te azt. Kéthavonta leülsz velük. – Bosszúsan intett. – Többet tudsz a Tanácsba beültetett hat konkurensről, mint bárki a Nyugati-blokkban. Valljuk be, hogy minden, amit csinálsz, valójában értük van!

– Valljuk! – felelte Lars nyugodtan. Karba fonta a kezét, és hátradőlt. – De tegyük fel, hogy amikor az az automata tévériporter odakint megkérdezte, tényleg valami látványosat érzékelek-e, megmondom neki az igazat.

Csend lett, majd megmoccant a KACH-ügynök.

– Éppen ezért szeretnék egyenruhába bújtatni. Akkor nem nézhetne bele semmilyen tévékamerába. Lehetősége sem lenne, hogy valami rosszul süljön el. – A rajzokat nem vette el Lars asztaláról.

– Talán már el is sült – vélte Morris még mindig a főnöke arcát fürkészve.

– Nem – felelte kisvártatva Lars. – Akkor tudnál róla.

Akkor a Mr. Lars Részvénytársaság helyén csak egy lyuk lenne, gondolta. Pontos, takaros lyuk, aminek a keletkezése nem okozna kárt a szomszéd épületekben. És durván hat másodperc alatt történne.

– Szerintem kezdesz bedilizni – ingatta a fejét Morris. – Itt gubbasztasz az asztalodnál nap mint nap, bámulod Lilo vázlatait, és szép csendben bedilizel. Minden alkalommal, amikor transzba kerülsz, egy pici részed elhal. – Nyers hangon beszélt. – Túl nagy ár ez. És úgyis az lesz, hogy egy nap egy riporter rossz pillanatban kap el, és megkérdezi, „Mi jót főz ki éppen, Mr. Lars?”, és te olyasmit mondasz, amit nem kéne.

Dr. Todt, Elvira Funt és a KACH-ügynök döbbenten bámulta, de senki nem csinált vagy mondott semmit. Lars az íróasztalnál ülve mereven nézte a túlsó falat és az eredeti Utrillo-festményt, amit Maren Faine-től kapott 2003 karácsonyára.

– Beszéljünk másról! – szólalt meg. – Ami nem fájdalmas. – Biccentett dr. Todtnak, aki most még csontosabbnak és papszerűbbnek tűnt. – Most már készen állok pszichológiailag, doktor. Indukálhatjuk az autizmust, ha előkészítette a kütyüit meg a többi mindent. – Autizmus; nemes, méltóságteljes elnevezés.

– Először csinálnék egy EEG-t – mondta dr. Todt. – Csak a biztonság kedvéért. – Előregurította a hordozható EEG-gépet. Ezzel megkezdődtek az előkészületek az aznapi transzhoz, amely során Lars elveszíti a kapcsolatot az adott, közös univerzummal, a koinosz koszmosszal, és elkezdődik a kapcsolata a másik, misztikus birodalommal, az idiosz koszmosszal, egy abszolút privát világgal. Olyan abszolút privát világgal azonban, ahol egy aiszthészisz koiné, egy közös Valami lakik.

Micsoda módja a pénzkeresetnek!, merengett Lars.

HÁROM

Üdvözöljük!, kezdődött a levél, amelyet instantpostán küldtek. Milliónyi barátja és szomszédja közül önre esett a választás.

Mostantól ön konkurens.

Ez nem lehet, gondolta Surley G. Febbs a nyomtatott levelet olvasva. Méretre szerény dokumentum volt, a nevét és a számát úgy stencilezték rá. Nem nézett ki komolyabbnak, mint az épület közműbizottságától kapott levél, amelyben arra kérték, szavazza meg a közös költség megemelését. Pedig most azt a hivatalos bizonyítékot tartotta a kezében, amellyel, bármilyen hihetetlen, bejut Festung Washington D. C.-be és az ottani, felszín alatti kremlbe, az egész Nyugati-blokk legszigorúbban őrzött helyére.

És nem is turistaként.

Tipikusnak találtak!, mondta magának. Már a gondolattól is tipikusnak érezte magát. Csodásan érezte magát, erősnek és kissé részegnek; nehezére esett az állás. A lába imbolygott, ahogy bizonytalanul átvágott a miniatűr nappalin, és leült a kanapéra, amelyet Ióról való fnúlprém(utánzat) borított.

– De tudom, hogy igazából miért választottak – mondta hangosan. – Mert mindent tudok a fegyverekről.

Szaktekintély volt, az bizony, köszönhetően annak a rengeteg órának – hat-hét éjjelente, mert mint mindenkiét, nemrég az ő munkaidejét is heti húszról tizenkilenc órára csökkentették –, amit azzal töltött, hogy az oktszalagokat böngészte az idahói Boise központi könyvtárában.

És nem csak fegyverek terén volt szaktekintély. Teljesen tisztán emlékezett minden tényre, amit valaha megtanult – például a vörös színű üveg gyártásának módszerére Franciaországban a tizenharmadik század elején. Pontosan tudom, mondta magában lelkesen, hogy a Bizánci Birodalom melyik részéről származott az a római kori mozaik, amit beolvasztottak a drága vörös üveg előállításához. Legfőbb ideje, hogy egy hozzá hasonló, egyetemes tudású személy kerüljön az ENSZ–NY Nembiz Tanácsba a szokásos idióták – a tufák – helyett, akik csak a homeolapok főcímeit olvassák, meg persze a sporthíreket és az animált rajzcsíkokat meg persze a szexről szóló dolgokat, amúgy pedig sok tucat szeméttel mérgezik az üres agyukat, amit szándékosan termelnek azok a nagyvállalatok, például az I. G. Farben, amelyek valójában mozgatják a szálakat. Nem is szólva a sokkal nagyobb elektronikai, vezérlőrendszer- és rakétahajtómű-gyártókról, mint Brémában az A. G. Beimler, amely valójában a General Dynamics, az IBM és a GE tulajdonosa is. Csak alaposabban utána kell nézni. Ahogyan ő tette.

Na, majd ha én ülök a Tanácsban George Nitz tábornokkal, az ENSZ–NY Nembiz főparancsnokával szemben, mondta magának.

Lefogadom, hogy többet tudok neki mondani például arról a hardverről, amit a Boeing használ az LL-40 csúcssebességű bolygóközi rakétához, a Metro-gretel homeosztatikus veszteségmentes szinuszhullám fázisátalakítós oszcillátorról, mint bármelyik úgynevezett „szakértő” Festung Washingtonban.

Nem csak azt a konkurenst helyettesítem, akinek az ideje lejárt a Tanácsban. Ha rá tudom venni azokat a fejeseket, hogy hallgassanak rám, akkor egész hivatalokat helyettesíthetek.

Csak jobb ez, mint leveleket írogatni a boise-i Star-Times homeolapnak és Edgewell szenátornak. Aki annyira „elfoglalt”, hogy már sablonlevéllel sem válaszol. Sőt ez még a hét évvel korábbi szép napoknál is jobb, amikor örökölt pár ENSZ–NY-kormánykötvényt, amelynek árából kinyomtatott egy saját kis hírlevelet, amit instantpostával elküldött vidfonkönyvből találomra kinézett embereknek plusz természetesen minden kormányhivatalnoknak Washingtonban. Az megváltoztatta a történelmet – vagyis változtathatta volna, ha nem lenne annyi tökfej, komcsi és bürokrata a vezetésben –, például a kórokozó proteinmolekulák feltakarítása terén, amik rendszeresen érkeznek a Földre a gyarmatbolygókról hazatérő hajókon, és amik azt az influenzát is okozták, amit ’99-ben ő maga is elkapott, és amit igazán sosem hevert ki… Ahogy ezt elmondta az egészségbiztosító tisztviselőjének is a munkahelyén, a boise-i „A Kooperatív-Finanszírozás Új Kora” Megtakarítási és Hitelintézetnél, ahol hitelkérelmeket nézett át, hogy kiszűrje a potenciális pumpolókat.

Verhetetlen volt a pumpolók kiszűrésében. Egy mikroszekundum sem kellett neki, főleg egy feketénél, és máris megállapította az erkölcsi pszichés struktúrájuk felépítését.

Amit a KFÚKMH-nál mindenki tudott, beleértve Mr. Rumfordot, a fiókigazgatót is, aki azonban az egoista ambíciói és a mohósága miatt az utóbbi tizenkét évben szándékosan szabotálta Febbs ismételten benyújtott hivatalos kérelmét a szerződésben kikötöttnél nagyobb béremelésért.

Ez a probléma most megoldódott. Konkurensként hatalmas fizetést fog kapni. Eszébe jutott – és ezért egy pillanatra el is szégyellte magát –, hogy az Edgewell szenátornak írt leveleiben sok más mellett a túl magas fizetés miatt is panaszkodott, amit a Tanácsba konkurensként besorolt hat állampolgár kap.

Irány a vidfon, felhívja Rumfordot, aki valószínűleg még a toronyházlakásában reggelizik, és elküldi melegebb éghajlatra.

Febbs tárcsázott, és hamarosan Mr. Rumford nézett vele farkasszemet, aki még a hongkongi selyem fürdőköntösében volt.

Surley G. Febbs nagy levegőt vett.

– Mr. Rumford, csak azt akartam mondani…

Megszeppenve elhallgatott. A berögzült szokásokat nehéz megtörni.

– Levelet kaptam az ENSZ–NY Nembiztől Washingtonból – hallotta saját vékony, bizonytalan hangját. – Szóval, ööö, csináltassa m-mással a m-mocskos munkáit! És ha érdekli, hat hónapja engedtem, hogy egy nagyon problémás ember v-vegyen ki tízezer posztkred hitelt, aki sose fogja v-visszafizetni.

Aztán lecsapta a kagylót. Megizzadt, és kiszállt belőle minden erő, de ez egy egészséges öröm gyengesége volt, amely most már minden porcikáját átitatta.

És nem fogom elárulni, ki az az alak, mondta magában. Fésülje át maga a tömérdek aktát a saját idejében, vagy fizesse meg az utódomat! Kapja be, Mr. Rumford!

Bement a lakása parányi konyhájába, és kiolvasztott egy zacskó főtt barackot, a szokásos reggelijét. Leült a falból vízszintesen kinyúló lemezhez, amely asztalként szolgált, és merengve nekilátott enni.

Na, majd ha a Szervezet hall róla, gondolta. Ez alatt az Idaho és Oregon Kaukázusi Felmenőinek Felsőbbrendű Harcosait értette. A tizenötödik káptalant. Főleg Skeeter W. Johnstone római centúriót, aki pont nemrégiben fokozta le Febbst AA-35 fegyelmi rendelettel „Első osztályú légiós” rangról „Ötvenedik osztályú hélóta” rangra.

Keresni fognak a Szervezet Praetoriánus Főhadiszállásáról Cheyenne-ből, értette meg. Maga Klaus napcsászár!