Bernadette és a sármos doctor

KÖNYVESBOLTI SZÉPSÉGEK

KÖNYV NÉGY

CATHERINE BILSON

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Tartalmi figyelmeztetés

1. Kavarodás

2. Beleszóló teremtés

3. Kalandok

4. Új szállás

5. Hozzuk ki belőle a legtöbbet

6. Enyhülő viszony

7. Valószínűtlen tolvaj

8. Kénköves prédikáció

9. Rossz hírek és még rosszabb szóbeszédek

10. Egy új lelkész és egy régi ellenség

11. Felfedezések

12. Nyomozás

13. Együttműködés

14. Leleplezések

15. Szorult helyzetek

16. Tervezés

17. Búcsú és hazatérés

18. Elegáns helyretétel

19. Újabb viszontlátás

20. A kancelláriai bíróság

21. Rendet a bíróságon

22. Hazatérés Hatfieldbe

Epilógus

Matthew vágyott özvegye

Könyvesbolti szépségek

Catherine Bilsonról

Ebony Oatenról

Bernadette és a sármos doktor

Könyvesbolti szépségek

Eredeti cím: Bernadette's Dashing Doctor

The Bookshop Belles

Szerző: Catherine Bilson & Ebony Oaten

Copyright © 2026 Catherine Bilson & Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Bernadette és a sármos doctor

Ő gyógyfüvekkel és éles ésszel tartotta életben a várost. A férfi diplomával és kételyekkel érkezik. És egyikük sem hajlandó akár egyetlen lépést is hátrálni.

Bernadette Baxter hosszú évek alatt vívta ki Hatfield lakóinak bizalmát — gyógycukorkákat készített, csontokat tett helyre, és csendben elvégezte mindazt a munkát, amit senki más nem vállalt. Név szerint ismeri minden betegét, fejből tudja minden bajukat, és pontosan tisztában van vele, mibe kerül egy nőnek, ha a világ semmibe veszi csak azért, mert nincs rangos cím a neve után. Bernadette itt valami valódit épített fel. Aztán egy új doktor lovagol be a városba, és egyetlen, elviselhetetlenül magabiztos félmosollyal az egészet veszélybe sodorja.

Dr. Glynn Williams három évnyi csatatéri borzalmat élt túl, és biztos kézzel, éles ösztönökkel, valamint megingathatatlan hittel tért vissza: a szakszerű orvoslás életeket ment ott, ahol a jó szándékú amatőrök már kevésnek bizonyulnak. Ellenállásra számít. Arra azonban nem, hogy épp ő várja majd — egy csípős nyelvű, mogyoróbarna szemű természeti erő, aki még azelőtt a kezébe nyomja a betegek listáját, hogy kipakolhatná az orvosi ládáját. És aki dühítő módon nem is téved mindenben. Minden találkozásuk szikrázik a rivalizálástól, a kelletlen tisztelettől és valamitől, amit egyikük sem mer nevén nevezni.

Egy városban, amelynek mindkettejükre szüksége van, és egy világban, amely szerint egy Bernadette-féle nőnek félre kellene állnia, képes lesz-e megőrizni a helyét — és a szívét — az egyetlen férfival szemben, aki elég okos ahhoz, hogy mindent megkérdőjelezzen, amit eddig biztosnak hitt?

Tartalmi figyelmeztetés

• Rokonok részéről érzelmi bántalmazás

• Vérrel és csonttöréssel járó orvosi jelenetek

• Rövid orvosi jelenet egy kelés felvágásával

• Terhesség megszakítására használt gyógynövények

• Elburjánzó igazságtalanság és szexizmus, mivel a nőket másodrendű állampolgárokként kezelték

• Szabadon szaporodó macskák, mivel a háziállatok ivartalanítása még nem létezett

Catherine és Ebony erősen javasolják, hogy ne készítsék el, és ne fogyasszák el a könyvben említett gyógynövényes kezeléseket. Bár Bernadette kenőcsei, teái és cukorkái nagyjából olyan keverékeken alapulnak, amelyeket hajdanán valóban használhattak az emberek, akár bárkit rettenetesen beteggé is tehetnének. Némelyik félig-meddig hasznos, de undorító (mint a szegfűszegtea), mások pedig a haszontalantól az egyenesen veszélyesig terjednek. Különösen azok a szerek, amelyeket azért vettek be, hogy valamilyen okból meghozzák egy nő „havi vérzését”, voltak veszélyesek. Attól, hogy valami természetes összetevőkből készül, még nem biztos, hogy biztonságos vagy hatásos.

Szeretnénk elnézést kérni azért is, ami modern szemmel nézve a macskákkal való rossz bánásmódnak tűnhet ezekben a könyvekben. Kétszáz év alatt sokat változott, amit a háziállatok gondozásáról és jólétéről tudunk. A felelős gazdák ma bent tartják őket a lakásban, vagy kifutót alakítanak ki a kertben, hogy a macskák ne pusztítsák a vadat. Mindkét szerzőnek vannak ivartalanított macskái, amelyeket kizárólag lakásban tartanak. Kifejezetten macskáknak való eledelen élnek, Ebonynak pedig még egy vízszökőkútja is van a cicája számára, mert ez egy természetes patakot utánoz. Cath mindkét macskáját az RSPCA-tól fogadta örökbe, ahol több éven át önkéntesként dolgozott. A háziállatok ivartalanítása legalább az 1930-as évekig nem volt lehetőség. És természetesen az USB-ről működő vízszökőkutak csak jóval később jelentek meg.

FEJEZET 1

Kavarodás

1815. március eleje

Hatfield, Hertfordshire

Bernadette Baxter, a hatfieldi Baxter’s Fine Books négy Baxter lánya közül a legfiatalabb, és kétségkívül a leghasznosabb is, árgus szemmel figyelte a tűzhelyen bugyborékoló mézes-citromos keveréket. Beletett egy tucat egész szegfűszeget, ügyelve rá, nehogy a keze túl közel kerüljön a gyöngyöző folyadékhoz. A tapasztalat már megtanította neki, hogy ha hibázik, az utána következő égés kínzóan fájni fog. A szirup finoman édesen illatozott, miközben háromszor megkeverte az egyik irányba, aztán háromszor a másikba, és mélyen beszívta az illatos gőzt. A szegfűszeg kiadja majd csípős, gyógyító olajait, de elég épen marad ahhoz, hogy csipesszel kiszedhesse a cukorkákból, mielőtt megszilárdulnának.

Megszólalt a könyvesbolt ajtócsengője, és hallotta, amint a nővére, Louise beküldi az érkezőt a konyhába.

Könnyű léptek kopogtak fel a lépcsőn, majd megjelent egy vékony fiú, bozontos barna hajjal.

„Ó, de jó, Brutus, megjöttél!” Bernadette örült, hogy fiatal unokatestvére – a kedvence, bár ezen a téren igazán nem akadt vetélytársa – megérkezett segíteni.

„Sokkal jobb illata van, mint annak a könyvkötőragasztónak, amit Louise főzöget!” – mondta sugárzó arccal.

„Már majdnem kész, mindjárt ki lehet önteni. Kiöntenéd?” Óvatosan leemelte a lábast a tűzhelyről, és a konyhaasztalon álló vasalátétre tette.

„Hogyne!” – felelte, és lelkesen előrelépett.

Brutus gyorsan tanult, és mindig buzgón igyekezett helytállni; bármilyen piszkos vagy büdös feladattal bízták is meg, készségesen segített. Bernadette idővel különösen hálás lett azért, hogy Brutus elkísérte a városban. Elég fiatal volt ahhoz, hogy ne tűnjön fenyegetőnek azok számára a nők számára, akiken segített. Nem volt útban, de ami a legfontosabb: segített hazacipelni mindazt, amit a páciensei fizetség gyanánt adtak neki. Néha annyira megtelt a kosara gyümölccsel, mézzel, hússal vagy más holmikkal, amelyeket a hálás betegek adtak neki, hogy egyedül alig bírta felemelni.

Brutus aprólékos fiú volt, és Bernadette útmutatása mellett hamar ügyessé vált abban, hogyan csorgassa a hűlő keveréket a viaszpapírra. Egyenként, teáskanálnyi adagokat pottyantott a papírokra, majd lépett tovább, Bernadette pedig a nyomában haladt a csipesszel, gondosan kiszedve az egész szegfűszegeket. Néhány pillanattal később már egy egész padkát beborítottak az egyenként sorakozó cukorkák.

Bernadette az egyik legyezőjével finoman legyezte őket, hogy hűljenek. Ha megszilárdultak, már csak egy gyors csavarás kellett a viaszpapíron, és a cukorkák készen is álltak, hogy elvigyék őket Lennox úrhoz, a patikushoz.

„Kaphatok egyet?” – kérdezte Brutus, kitátva a száját, és a szája hátsó részére mutatva. „Azt hiszem, jön egy fogam hátul.”

Bernadette az ablakhoz vezette, hogy jobb legyen a fény, és belenézett a szájába. „Valóban vörösnek látszik az ínyed. Készítek neked szegfűszegteát.”

A fiú fintorgott.

„Igen, tudom, borzasztó íze van” – értett egyet Bernadette. „De semmi sem enyhíti jobban a fájdalmat.”

„Nem lehetne inkább csak egy cukorkát kapnom?”

Igyekezett nem a szemét forgatni. Milyen hanyagul beszélnek a fiatalok! Nem vett tudomást arról, hogy alig hét év volt közte és Brutus között, de hát ő művelt háztartásban nevelkedett, míg Brutusról őszintén szólva aligha lehetett azt állítani, hogy egyáltalán nevelték volna, tekintve, hogy a szülei ügyet sem vetettek rá, kegyetlen bátyja pedig állandóan sanyargatta. Valóban kész csoda volt, hogy Brutus ilyen derék fiúvá cseperedett; beszédének néhány hanyag pongyolaságát el tudta nézni neki.

„Igen, egyelőre.” Végignézett a padon, felvette a legfurcsább alakú cukorkát, és odanyújtotta neki. „Főzök szegfűszegteát, és mire visszaérünk, jó erős lesz.”

Brutus válla lekonyult, még akkor is, amikor a szájába dugta a cukorkát. „Köszönöm” – motyogta alig érthetően, Bernadette pedig elmosolyodott. Brutusnak kedves modora volt, még ha Bernadette sejtette is, hogy később aligha lesz hálás érte, amikor majd a csípős szegfűszegteával kell öblögetnie. A fiú készségesen segített megpakolni Bernadette kosarát, aztán férfiasan felkapta, és a fejét rázta, amikor Bernadette megkérdezte, nem túl nehéz-e. Bernadette magának is összekészített egy második, valamivel könnyebb kosarat, aztán együtt indultak lefelé a lépcsőn.

Integettek Louise-nak búcsúzóul, amikor elhaladtak mellette a pultnál, aztán kettesben elindultak Hatfielden át Lennox úr üzletéhez.

„Ahh, Baxterék! Milyen öröm látni magukat!” A patikus mindig mosollyal fogadta őket. Nem állt fel azonban, hanem a pult mögött ülve maradt. Bernadette bármennyire próbálkozott is, nem tudott olyan gyógyszert készíteni, ami segített volna a drága emberen. Évekkel korábban, a flottánál teljesített vitéz szolgálata során térd alatt elvesztette az egyik lábát, és most falábbal járt. Ha néhány percnél tovább állt, állandó fájdalom gyötörte a derekát, de a laudanumot kereken visszautasította, és nem egyszer sötét arccal csak ennyit mondott, amikor Bernadette felvetette, hogy talán segíthetne rajta: „arra az útra én nem lépek rá.”

Segédjét, akit mindenki csak ifjú Devonnak hívott, mosollyal és intéssel üdvözölték, de nem zavarták meg, miközben több vevőt is kiszolgált.

Lennox úr szeme felcsillant a kosár láttán, gyorsan számba vette a gyógynövényes tasakokat, cukorkákat és kenőcsöket, amelyeket Bernadette a pultra tett, majd kifizette őt.

Bernadette megköszönte, aztán így szólt: „Bár nagyon sajnálom, hogy elvesztettük dr. Rasleyt, be kell vallanom, még sosem voltam ennyire elfoglalt.”

„Ebben egyetértek” – mondta Lennox úr, szomorú arcot vágva. „Nagy veszteség ez a városnak. De most már annyi a munkám, hogy minden egyes nap szükségem van itt ifjú Devonra.”

Bernadette közelebb hajolt, és halkan megjegyezte: „A múlt héten helyretettem egy törött csuklót.” Rendkívül büszke volt magára. A fára mászó kisfiú ugyan elájult tőle, de ő egészen biztos volt benne, hogy jól végezte a dolgát, és a gyerek minden baj nélkül meg fog gyógyulni.

Lennox úr felkacagott. „Úgy van. Az ember sosem hagyja abba a tanulást, ugye?”

„Bizony, nem!” – értett egyet készségesen. „Kár, hogy a legközelebbi orvos St Albansban van – vannak a városban olyan betegek, akiknek valóban képzett orvosra volna szükségük, de nem tudnak elutazni hozzá.”

„Dr. Edmonds nem szívesen jön el ilyen messzire” – helyeselt Lennox úr. „De hamarosan kapunk új doktort, ebben biztos vagyok.”

Dr. Rasley néhány héttel korábban tragikus körülmények között halt meg egy gyanús tűzben. Állítólag Londonban már felfogadtak egy új orvost, de az még nem érkezett meg… talán arra vár, hogy újjáépítsék a doktor kis házát, gondolta Bernadette. Addig is ő, Lennox úr és Hatfield három bábája csaknem beleszakadt a munkába.

Jókedvűen búcsúztak el, és kifelé menet még intettek ifjú Devonnak.

A délelőtt hátralévő részében Bernadette és Brutus folyvást úton voltak, házról házra mentek, hogy meglátogassák a segítségre szoruló asszonyokat.

Bernadette mindegyiküket feljegyezte a noteszébe, de a nevükhöz a saját külön kódját használta, arra az esetre, ha a könyv valaha illetéktelen kézbe kerülne. Például Joshua unokatestvére vagy Millings tiszteletes kezébe. Ha ő valaha megtudná, valójában milyen széles körű a tevékenysége, olyan prédikációt kapna, hogy napokig csengene a füle.

Az asszonyok terménnyel vagy a kertjükben nevelt gyógynövényekkel fizettek Bernadette-nek. Néha a tyúkjaik tojásával, vagy – ami a legjobb volt – a közeli kaptárból származó mézzel. A közelgő tavasz majd előcsalogatja a réti virágokat és a méheket is, mihelyt kissé megenyhül az idő.

Néhány órával később, amikor visszatértek a könyvesboltba, Bernadette és Brutus megkönnyebbült sóhajjal tették le kosaraikat a pultra. A kosarak most még nehezebbek voltak, mint amikor elindultak!

Brutus így szólt: „Micsoda délelőtt volt!”

„A szegfűszegtea addigra már jól kiázhatott” – mondta Bernadette széles mosollyal.

„Már nem is fáj” – vágta rá gyorsan.

Louise felkuncogott, és azt mondta: „Isten hozott itthon benneteket, mind a ketten. Poole asszony levest készített ebédre.”

Az egyik kosárban egy friss cipó lapult. Mennyei volt frissen köpült vajjal megkenve, Poole asszony sűrű paszternákos-répás levese mellé fogyasztva. Bernadette mohón evett, mert tudta, hogy egész délután ismét elfoglalt lesz. Még több beteget kellett meglátogatnia.

Az új doktor nem érkezhetett elég hamar, bár nagyon remélte, hogy valamivel fiatalabb lesz, és korszerűbb képzést kapott, mint az öreg dr. Rasley – nyugtassa az Úr a lelkét.

Szerda volt Bernadette rendes napja, amikor meglátogatta lord Ferndale-t és Yates kisasszonyt a Ferndale Hallban, amely csaknem tíz mérföldre feküdt Hatfieldtől. Bár a látogatás a napja nagy részét igénybe vette, semmiért sem mulasztotta volna el, hiszen nagyon szerette az idős testvérpárt, akik hosszú éveken át családjuk barátai voltak, s most házasság által rokonokká is váltak. A hintó nem sokkal reggeli után érkezett érte. Integetett Bell asszonynak, miközben beszállt; a bába épp kilépett a házából, amely közvetlenül a könyvesbolttal szemközt állt. Bell asszony egyike volt Hatfield három bábájának, akik az évnek ebben a szakában kivétel nélkül mind rendkívül elfoglaltak voltak, hiszen nagyjából kilenc hónap telt el a különféle Szent Iván-éji vigasságok óta.

Hazafelé menet még benézhetett Bell asszonyhoz, és megnézhette, nem szorul-e valamelyik asszony segítségre – például olyan gyógynövényekre, amelyek elősegítik az anyatej megindulását, enyhítik az emlőgyulladást vagy kezelik a gyermekágyi fertőzéseket.

Öröm volt látni lord Ferndale-t, aki ragaszkodott hozzá, hogy mostantól „nagypapának” szólítsa, mióta a húga, Estelle hozzáment az unokájához, Felixhez; és ugyanilyen öröm volt látni a húgát, Yates kisasszonyt is, aki olyan jó egészségnek örvendett. Bernadette a hideg téli hónapok alatt szüntelenül aggódott értük, ám a nehezén szerencsésen túljutottak. Ferndale Hall komornyikja, Thorne úr és a házvezetőnő, Sykes asszony hálásak voltak a szegfűszegteás üvegért, amelyet Brutusnak végül nem kellett használnia.

Az üvegházban a kertészek örömmel fogadták, és segítettek felszedni néhány gyömbérgumót, amelyet Bernadette néhány hónappal korábban ültetett oda. Kényes növény volt, sok melegre volt szüksége, ezért drága és nehezen beszerezhető. Pedig a várandós asszonyoknak a terhesség első hónapjaiban nagy segítség volt, hogy kordában tarthatták az öklendezést.

„Nagypapa, nem is tudom eléggé megköszönni neked és a kertészeknek, hogy megtermesztették a gyömbért. Olyan sokat jobbá teszik vele az emberek életét.” Boldogan nézett a kis kosár gyömbérgyökérre, amelyet a kertész átnyújtott neki. „Ennyit megvenni kész vagyonba kerülne, és sokkal többet kellene kérnem érte, mint amennyit a legtöbben megengedhetnek maguknak. Ha magunk termesztjük, sokkal több emberen segíthetek.”

„Azon gondolkodtam” – mondta lord Ferndale –, „tudom, hogy többnyire teát vagy szörpöt készítesz belőle, de mi volna, ha torokcukorkába tennéd a gyömbért? Nem volna az könnyebbség azoknak, akik nem tudnak folyadékot magukban tartani?”

Bernadette szeme elkerekedett. „Ez pompás! Ennek nekem kellett volna eszembe jutnia! Ó, azt hiszem, talán elnevezem »Ferndale gyömbéres enyhülésé«-nek.”

„Kitűnő ötlet, kedvesem. Most pedig gyere csak be, Florence már várni fog bennünket!” Kedvesen megpaskolta a kezét, aztán bementek uzsonnára.

Késő délután, amikor visszaért a városba, Bernadette még a könyvesboltba való visszatérés előtt átkelt az utcán Bell asszony házához. A bába fáradtnak látszott, lábát zsámolyra téve pihent, miközben egy csésze gyógyteát kortyolgatott. Minden bizonnyal az utóbbi időben keveset alhatott a városban egymást követő szülések miatt. A csecsemők mindig a lehető legalkalmatlanabb időben érkeztek.

„Van valami, amiben segíthetek, Bell asszony?” – kérdezte Bernadette.

„Bizony, ma láttam Pennyrigg asszonyt.” Bell asszony ivott egy korty teát, és a fejét csóválta. „Sajnos, Pennyrigg úr egyszerűen nem hagyja békén.”

„De hát már így is kilenc gyermeke van, és a legidősebb alig tízéves!” – mondta Bernadette rémülten.

„Úgy bizony.” Bell asszony a teáscsésze pereme fölött nézett rá. „Csak most maradt el először a havi baja.”

„Holnap benézek hozzá” – felelte Bernadette azonnal. Noha nem volt tévedhetetlen szer, az anyjától megtanult egy igen sajátos gyógynövény-keveréket, amelyből erős teát főzve, s azt a havi vérzés első elmaradásának korai szakaszában megitatva, meg lehetett akadályozni, hogy a terhesség tovább fejlődjék. Szegény Pennyrigg asszonynak pihenésre volt szüksége ennyi várandósság után… és Bernadette arra is szán majd egy percet, hogy megmondja Pennyrigg úrnak, hagyja békén a feleségét egy időre!

Hatfield minden házasulandó korú nője tudta, mire képesek Bernadette gyógynövényei, és egyikük sem, még a borzalmas unokatestvére, Phoebe sem ejtett volna róla egyetlen szót sem férfi füle hallatára. Ez női dolog volt, semmi köze hozzá a férfiaknak, és az az asszony, aki megszegte volna ezt a hallgatólagos szabályt, könnyen azon vehette volna észre magát, hogy hirtelen egyetlen bába sem ér rá hozzá, ha netán szüksége volna rá.

„Hoztam magának egy erősítőt” – mondta aztán Bernadette, miközben belenyúlt a táskájába, és egy üveget nyújtott Bell asszonynak.

„Nekem?” A bába meglepetten nézett rá. „Hát minek?”

„Arra az esetre, ha az éjszaka kellős közepén hívják, és alig talál erőt ahhoz, hogy kimásszon a meleg ágyból.” Bernadette rámosolygott. „Talán egy kis lendületet ad majd.”

Bell asszony felnevetett, de eltette az üveget, és megköszönte Bernadette-nek. „Jó leány maga, az már szent.”

Visszafelé menet az utca túloldalára Bernadette az ég felé emelte arcát, és élvezte a meleg tavaszi napsütést. Nyomorúságos tél volt, és a tavasz eleje is csapadékosan indult; a mai napfényes ég igazán üdítő változatosságot jelentett.

Épp egyszerre lépett be újra a könyvesboltba Rosie-val, a szolgálólánnyal, aki barátságos mosollyal tartotta nyitva előtte az ajtót. Rosie egyesek társaságában félénk volt, ám ha megkedvelt valakit, valósággal nem bírt elhallgatni. Bernadette-tel sokat beszélt, s ő felfedezte, hogy Rosie meglepően jól értesült arról, miben sántikálnak a város lakói. A házvezetőnőjük, Poole asszony, a bábák és Rosie jóvoltából alig akadt olyasmi Hatfieldben, amiről Bernadette ne tudott volna előbb-utóbb.

„Van ám egy hírem, Bernadette kisasszony.” Rosie sugárzott. „Megérkezett az új doktor.”

„Itt a városban?” Bernadette lehajolt, hogy megakadályozza Craftyt, a könyvesbolt macskáját, hogy kirohanjon a nyitott ajtón.

„Ma reggel futott be. A Red Lionban vett ki szobát, lord Ferndale költségére, mivel a házikója még nincs készen.” Rosie fontoskodva bólintott, hogy érdekes hírrel szolgálhatott.

„Ügyes volt, Rosie.” Bernadette felragyogott a friss értesüléstől. Hogy végre orvos érkezett a városba, az igazán örvendetes volt. Ott volt például Allom gazda, akinek a válla még mindig nem állt rendesen a helyén azóta, hogy lezuhant a pajta tetejéről. Bernadette orvosi könyvek ábráiból tanulmányozta a teendőket, és elméletben tudta, mit próbál megtenni, de amikor a valóságban került rá sor, hiányzott belőle az a puszta fizikai erő, amely ahhoz kellett, hogy a vállat rendesen visszarántsa az ízületbe.

Remélte, hogy az új doktor nem lesz túl öreg és gyenge ahhoz a nehéz munkához, amely egy akkora városban, mint Hatfield, rá vár majd.

Az emeleten kötegekbe rendezte a friss gyógynövényeket, hogy felaggassa őket száradni, aztán elrakta a Ferndale Hallban termesztett gyömbért, valamint néhány apró finomságot is, amelyet Yates kisasszony mindenáron a kezébe nyomott, hogy vigye csak haza. A citromos keksz kiváltképp kitűnő volt; Bernadette elgondolkodott rajta, hogy megeszik még egyet, de korábban már hármat is megevett. Ezeket inkább meghagyja Louise-nak, Brutusnak és Poole asszonynak, ez így igazságos.

Na most, hová is tette azt a listát, amellyel majdnem elkészült? Némi keresgélés után meg is találta.

Nem volt vesztegetni való ideje; lesietett a lépcsőn, odaintett Louise-nak és Jackson úrnak, aki a pult mögött a főkönyvbe írt, aztán a Red Lion felé indult.

A fogadós, Haye úr, örömmel üdvözölte, és megkérdezte, mire lenne szüksége.

„Úgy hallottam, megérkezett az új doktor. Melyik szobában lakik?”

Haye úr szélesen elmosolyodott, és így szólt: „Bizony, úgy van! Föl a lépcsőn, jobb kéz felől az utolsó.”

Épp indult volna fel a lépcsőn, amikor még gyorsan visszafordult, hogy megkérdezze: „Hogy hívják?”

„Williams a neve” – mondta Haye úr.

Ezzel a tudattal Bernadette felment a lépcsőn, és mire felért, csak kissé kapkodta a levegőt. Házról házra járva, embereken segítve hozzászokott már a sietős tempóhoz.

Bekopogott az ajtón, és bekiáltott: „Williams doktor? Bent van?”

Léptek hallatszottak, aztán az ajtó résnyire nyílt. Abban reménykedett, hogy Rasleynél fiatalabb doktort talál majd, de az arc, amelyet meglátott, túlságosan fiatalnak tűnt ahhoz, hogy egyáltalán orvos legyen. Talán ez a doktor fia. Lehet, hogy magával hozta?

„Igen?” A férfi valamivel a közepesnél magasabb volt, sötét hajjal és szemmel, bőre pedig úgy festett, mintha az évnek ebben a szakaszában túlságosan is barna volna. Mintha nemrég tért volna vissza naposabb tájakról, Portugáliából vagy Spanyolországból.

„Williams doktort keresem” – mondta. „Bernadette Baxter vagyok, a Baxter’s Fine Booksból; a könyvesbolt rögtön itt van a szomszédban.”

„Williams doktor vagyok” – felelte a férfi.

„De hiszen nem lehet az. Maga legfeljebb huszonnégy éves, ha egy nappal is több!”

„De bizony, lehetek, és az is vagyok. A koromat azonban eltalálta. Szép tipp.” Kicsit szélesebbre tárta az ajtót, és Bernadette belátott mögötte egy kényelmes szobába, valamint egy súlyosan megrongálódott, nyitott utazószekrényre, benne különböző méretű fiókokkal.

„Istenem, milyen gyönyörű szekrény, de miért van ennyire összekarcolva?”

A férfi megfordult, és hátranézett rá. Egyes részei magasfényűre voltak polírozva, de az oldalából nagy darabok hiányoztak, és az egész szekrényt két eldeformálódott szíj tartotta össze. „Átvészelt velem a háborút.”

„Akkor bizonyára még nagyon fiatal volt, amikor bevonult?”

„Három évig” – felelte, és lassan pislogott azokkal a sötét szemekkel, amelyek mintha keresztülláttak volna rajta. Aztán hozzátette: „Nagyon hosszú három évig.”

Bernadette bólintott, és még mindig nem tudta egészen felfogni, hogyan nézhet ki ilyen fiatalnak. Tapasztalatai szerint a háborúból hazatérők megviseltnek látszottak, idősebbnek a koruknál! Bizonyára alig került ki az iskolapadból, amikor besorozták.

Még mindig azt az érdekes szekrényt nézve így szólt: „Hatfieldben jó néhány ügyes mesterember akad, csakhogy most mindannyian a javításokkal vannak elfoglalva az... öhm...” Elharapta a mondat végét. Dr. Williams úgyis tudja, miért. „Mindegy. Hoztam egy listát azokról a betegekről, akiket szerintem először kellene megnéznie.”

Némi színpadias mozdulattal átnyújtotta neki, közben éppen csak átlépte a szoba küszöbét, de a nyitott ajtó közelében maradt.

Williams doktor kissé értetlenül nézett rá, és megrázta a fejét. „Ez mind nagyon szép, de én lord Ferndale pártfogása alatt vagyok itt, úgyhogy utasításokat csakis tőle fogadok el.”

Bernadette kihúzta magát teljes magasságába, ami valójában nem volt valami sok, és azt mondta: „Én lord Ferndale unokája vagyok, ő kérte, hogy adjam át magának ezt a listát.”

Williams doktor gyanakodva félrebiccentette a fejét. Hangja vádlóan csengett. „Úgy tudtam, csak egyetlen unokája van, egy fiú, aki jelenleg Írországban tartózkodik az ifjú feleségével.”

Bernadette erre elmosolyodott. „Úgy van. A menyasszonyból lett feleség az én nővérem, Estelle Baxter, lord Ferndale pedig most már ragaszkodik hozzá, hogy mindnyájan nagypapának szólítsuk.”

A férfi magabiztossága alábbhagyott, a válla kissé megereszkedett.

Bernadette magában ujjongott a sikertől. „A lista. Lássa el a rajta szereplőket.”

„Egy pillanat” – mondta a férfi.

„Nem, maga lássa el a listán szereplőket.” Csípőre tette a kezét, és mereven rászegezte a tekintetét.

Ez igazán borzalmas kezdet volt! Ha az új doktor nem hajlandó hallgatni rá, hogyan fogja valaha is megtanulni, mit várnak el tőle Hatfield emberei?

FEJEZET 2

Beleszóló teremtés

Glynn Williams már nem egy fontoskodó emberrel találkozott, aki úgy vélte, jobban tudja egy doktornál, mi volna helyes — többnyire éppen azokkal a betegekkel, akiken segíteni próbált —, de olyan még sosem fordult elő vele, hogy egy fiatal lány bekopogjon a hálószobája ajtaján, és megpróbáljon parancsolgatni neki. A lány csípőre tette a kezét, és igyekezett végigmérni a tekintetével, ami nem volt kis teljesítmény, tekintve, hogy jóval alacsonyabb volt nála.

„Hány éves maga egyáltalán, kislány?” kérdezte enyhén gúnyosan. Lehet, hogy lord Ferndale unokája házasság révén, vagy valami efféle rokoni kapcsolat fűzi hozzá, de Glynn kételkedett benne, hogy több lenne tizenhatnál. Alighanem csak ápolónőset játszik, hogy elfoglalja magát, gondolta, mint annyi tétlen, gazdag fiatal nő, akivel Londonban találkozott.

„Hamarosan tizenkilenc leszek, és a nevem Bernadette Baxter kisasszony, nem pedig kislány” – felelte Bernadette sértődötten.

Glynn nem tudta visszafojtani a nevetését, amitől a lány mogyoróbarna szeme ingerülten felvillant.

„Ne nevessen ki, uram! Maga semmit sem tud Hatfield népéről, míg én egész életemben itt éltem!”

„Mind a tizennyolc évét” – jegyezte meg gúnyosan.

Úgy tűnt, mindjárt gőz csap ki a lány fülén. A foga hallhatóan összecsikordult, de a hangja, amikor megszólalt, dicséretesen nyugodt maradt.

„Tizennyolc évvel hosszabb ideje, mint maga. Egyáltalán tudja, milyen nyavalyái vannak a munkaadójának, lord Ferndale-nek és a húgának, Yates kisasszonynak? Hogy lord Ferndale köhögését az időjárás változása idézi elő, de enyhíti egy efféle erősítő szer...”

Felemelte a kezét, hogy leállítsa. „Mit tudhat maga ilyesmiről? Nem patikus, és nem bába; ahhoz túlságosan fiatal, hogy bármelyik legyen.”

„Az édesanyám rendkívül megbecsült füvesasszony volt” – mondta Bernadette nagy méltósággal. „Büszke vagyok rá, hogy továbbviszem az ő gondoskodó hagyományát.”

„Ó, az édesanyja” – mondta Glynn, és rögtön feltűnt neki, hogy múlt időben beszélt róla. „És gondolom, magára hagyta a recepteskönyvét is.”

„Igen, rám hagyta. És átadta nekem minden tudását” – jelentette ki Bernadette büszkén. „Nyugodjék békében.”

„Tisztázzunk valamit. Emberek életével játszik, ha képzés és képesítés nélkül próbálja megállapítani, mi a bajuk, és gyógyítani őket, ezt pedig nem fogom tűrni!” Még miközben kimondta, Glynn ráébredt, hogy talán hibát követ el. Bernadette végül is lord Ferndale unokája volt, még ha csak házasság révén is, lord Ferndale pedig az ő munkaadója volt.

Mindazonáltal Glynn minden szavát komolyan gondolta. Túl sok embert látott már megbetegedni, sőt meghalni olyanok miatt, akik jót akartak, csak éppen nem értették, mit művelnek.

„Átnézem a listáját” – mondta afféle békeajánlatképpen –, „és számításba veszem a javaslatait.” A lány abban igazat mondott, hogy ő nem ismerte Hatfield népét, a helyismeretre pedig szüksége volt. Csakhogy szívesebben szerezte volna meg ezt olyanoktól, akik valóban értettek is hozzá. „Megmondaná nekem, kik itt a helybéli bábák, és hol találom a patikust? És ki az a doktor, aki dr. Rasley halála óta ellátja a betegeket?”

„Lennox úr a patikus; a boltja itt van a sarkon túl. A könyvesbolt mellett elhaladva, a következő sarkon forduljon jobbra. A bábák Bell asszony, aki csaknem közvetlenül a könyvesboltunkkal szemben lakik, a zöld ajtós házban, valamint Tristan asszony és Leywood asszony...”

„És a doktor?” – sürgette Glynn.

„Nincs itt doktor, dr. Rasley halála óta. Dr. Edmonds St Albansból nem jön el ilyen messzire. Néhányan, akik elég jó erőben voltak és elég tehetősek ahhoz, hogy odautazzanak, felkeresték őt, de a legtöbb beteg ezt nem engedhette meg magának.”

„Egyáltalán meg tudják fizetni a kezelést?”

A lány rábámult. „Miért fizetnének magának a gyógykezelésért? Magát lord Ferndale fizeti!”

Glynn megállt, és újragondolta a dolgot. „Tökéletesen igaza van.” Az elmúlt két hónapot egy másik doktor mellett töltötte egy londoni praxisban, ahol azért fizették, hogy jómódú, ájuldozó hölgyeket lásson el a szalonjukban. Jackson úr ajánlata – egy biztos fizetéssel járó állás, ahol valódi embereket gyógyíthat valódi nyavalyáikból – kivételesen csábítónak tűnt. „Lord Ferndale fizet, igen, de én azt feltételeztem, hogy ő majd...”

„Maga igen sokat feltételez, doktor. Azt tanácsolnám, szokjon le erről.”

Nahát, a kis bestia! Glynn ismét méregbe gurult, és legszívesebben ott helyben cafatokra tépte volna a listát.

„Köszönöm, Baxter kisasszony. További jó napot kívánok.” Későre járt, ő pedig fáradt és éhes volt. Remélte, hogy a Red Lionban jó vacsorát szolgálnak fel.

„Hamarosan még találkozunk, doktor.” Bernadette sokat sejtető kis mosolyt villantott rá, aztán sarkon fordult, és kisétált a szobájából.

„Csak ha rajtam múlik!” – morogta Glynn a fogai közt, és határozottan becsukta az ajtót.

Az a sokat sejtető kis mosoly egész este nem ment ki a fejéből.

Másnap reggel, a Red Lion bőséges reggelije után Glynn összepakolt egy táskát, és készült útnak indulni, hogy felkeressen néhány beteget. Elégedetlenül húzta el a száját, ahogy a pimaszul mosolygó fiatal lány által adott listára nézett. El kellett ismernie, hogy jó lista volt; úgy tűnt, olyan fontossági sorrendbe rendezték, amelyet ő sem tartott teljesen indokolatlannak. A lista élén egy gazda állt, akinek a válla egy ficam után nem állt helyre rendesen. Volt rá esély, hogy helyre lehet tenni, de ha a sérülés már hetekkel korábban történt, az ízület talán nem megy vissza a helyére. Minél előbb ellátja, annál jobb. Betett egy üveg laudánumot, és útbaigazítást kért Haye úrtól. Azután elhozta a lovát, Canterburyt, a Red Lion mögötti istállóból. Lord Ferndale fizette Canterbury tartását ott.

Nem sokkal a városon kívül érkezett meg az Allom-birtokra. Csinos kis hely volt, a levegőt pedig betöltötte a hízó sertések összetéveszthetetlen szaga.

„Igazán rendes volt öntől, hogy kijött, uram” – mondta Allom asszony, miközben bevezette a nádfedeles parasztházba, majd onnan a hálószobába. Alacsony volt a mennyezet, így össze kellett húznia magát, nehogy beverje a fejét a gerendákba.

„Rettenetes fájdalmai voltak” – mondta a gazdasszony, kezét tördelve. „Bernadette kisasszony megtette, amit tudott, de azt mondta, nincs hozzá elég ereje, hogy visszategye a helyére. Figyelmeztetett minket, hogy ne nyúljunk hozzá, mert ha valamelyik béres próbálná meg, rosszul tehetné vissza.”

„Hm.” Glynn megvizsgálta a férfi vállát, észrevette az Allom felső ajkán csillogó verejtéket, miközben óvatosan kitapintotta az ízületet. Nem szívesen ismerte be, de Bernadette kisasszony helyesen állította fel a diagnózist – a listán rendezett kézírással ez állt: vállficam –, és ugyanilyen józanul mérte fel azt is, hogy a sérülés meghaladja a képességeit, és túl kockázatos volna, ha valaki képzetlenül próbálná helyretenni. És Allom amúgy sem lett volna olyan állapotban, hogy St Albansba utazzon megfelelő orvosi ellátásért, még akkor sem, ha lord Ferndale állta volna a költségeket.

„Nos, most már itt vagyok” – mondta, félretéve Bernadette kisasszonnyal szembeni bosszúságát, hogy a feladatra összpontosítson. „Tegyük hát vissza oda, ahová való. Utána szorosan bekötözöm, és legalább két hétig nem használhatja a karját, megértett engem?”

„Már öt napja így van” – morrant Allom, de Glynn felvont szemöldöke láttán bólintott. „Igenis, doktor úr.”

„Nagyon jó. Harapjon rá erre.” Glynn egy párnázott botot nyújtott Allomnak. „Fájni fog, de gyors lesz.” Gondosan bal kezének két ujját a deformált ízületre helyezte, jobb kezével megragadta Allom vaskos felkarját, és egy ügyes csavarással meg lökéssel visszatette a vállát a helyére.

Allom elájult.

„Nahát” – mondta Allom asszony csodálattal.

„Ne engedje dolgozni, Allom asszony. Komolyan beszélek” – tanácsolta Glynn, miközben kivett egy pólyát a táskájából, és szorosan betekerni kezdte Allom vállízületét. „És két hét után se álljon rögtön vissza a nehéz munkába. Vegye rá, hogy megfogadja az utasításokat.”

Allom felnyögött, ahogy magához tért. Megriadt, amikor meglátta, hogy Glynn fölé hajol, de a felesége gyorsan elmagyarázta a helyzetet.

„Megjött az új doktor, és helyretette a vállát” – mondta.

A férfi szeme tágra nyílt. „Már nem fáj!”

„De nem használhatja, egyáltalán nem, legalább két hétig” – figyelmeztette Glynn ismét. „Aztán is csak könnyű munkát végezhet még jó ideig.”

„Igen, doktor úr” – felelte Allom asszony a férje helyett.

Glynn észrevette az eltökélt villanást a szemében. Az asszony majd ügyel rá, hogy betartsa.

Tapasztalatból tudta, hogy a férfiak rendszerint sokkal gyorsabban felépülnek, ha akad mellettük egy nő, aki gondjukat viseli, és betartatja velük az orvos utasításait. Elmagyarázta, hogy a laudánumból csak kis adagokat adjanak neki – Allomnak még néhány napig jelentős fájdalmai lesznek –, de azt tanácsolta, öt napnál tovább semmiképp se szedje, és mindketten figyelmesen hallgatták az utasításait, egyetértően bólogatva.

„Megkínálhatom egy csésze teával, doktor?” – kérdezte Allom asszony, de Glynn megrázta a fejét.

„Még sok beteget kell meglátogatnom, asszonyom, nagyon köszönöm. Mondja meg a férjének, hogy jövő héten jöjjön be a városba, és keressen fel… amint lehet, berendezek egy rendelőt. A Red Lion fogadóban érdeklődjék, ott majd meg tudják mondani, hol talál.”

Allom asszony ezt tudomásul vette, de távozáskor még a kezébe nyomott egy sertéshúsos pitét, amelyet Glynn örömmel elfogadott. A tiszta zsebkendőjébe tekerte, és a kabátzsebébe csúsztatta. Jó ebéd lesz belőle.

Miután még több sérültet és beteget felkeresett a városban, s közben újra meg újra elhangzott Bernadette Baxter neve, minden alkalommal dicsérettel kísérve, elindult, hogy bemutatkozzék a patikusnak. Jól tenné, ha kijönnének egymással, már amennyire ez egyáltalán lehetséges. A betegeinek megfelelő gyógyszerekre és készítményekre lesz szüksége. Egyszersmind alkalma nyílna felmérni, miféle elavult kivonatokat és kotyvalékokat árulnak még mindig. Több kárt tettek, mint hasznot, és talán rá tudja venni a patikust, hogy szedje le őket a polcokról.

Lennox úr jókedvű, idősebb ember volt, s görbe járással lépdelt a műlábán. Szívesen megmutatta Glynnnek az üzletét és az áruválasztékát; miközben odalépett egy szekrényhez, hogy megmutassa néhány portékáját, az utolsó lépésnél halkan felszisszent.

„Lennox úr, észrevettem, hogy a lába fájdalmat okoz magának.” Glynn félrebillentette a fejét, hogy szemügyre vegye a műlábat.

„Így van” – felelte Lennox. „Egy ideje nincs rendben, de azért boldogulok.”

„Megengedi, hogy megnézzem? Amputáció után jó néhány férfit láttam el új művégtaggal. Nem könnyű jól beállítani őket.”

„Sebész volt?”

„Az voltam, a hadseregnél a félszigeti hadjáratban. Utána visszatértem Angliába, és orvosnak tanultam” – mondta, miközben elölről, majd oldalról is végignézte a patikust. „Azt hiszem, az egyik oldala magasabban van, mint a másik. Ez mindig is így volt?”

„Nem hiszem” – rázta meg a fejét Lennox úr. „Kezdetben minden rendben volt, de az elmúlt néhány évben egyre rosszabb lett.”

„Ezen változtatnunk kell” – mondta Glynn. „Szerintem az ép lábán elkopott a cipője talpa, és így most a műlába túl hosszú.”

A másik elkerekedett szemmel nézett rá. „Már nem csizmát hordok! Mármint… egy csizmát. Annak bizony vastagabb lehetett a talpa.”

„A megoldás szerintem az, hogy vagy le kellene faragni egy keveset a műláb aljából, vagy emelőbetétet kellene tenni a cipőjébe, hogy egy szintbe kerüljön” – javasolta Glynn.

„Először az emelőbetéttel próbálkozom, és meglátom, beválik-e” – mondta Lennox. „Hát, nagyon örülök, hogy ma időt szakított rám. Hatfieldre csakugyan rámosolygott a szerencse. És most, adhatok valamit a segítségéért cserébe?”

„Az öröme éppen elég köszönet nekem, Lennox úr. Lord Ferndale nagylelkűen megfizet – még egy ló is a rendelkezésemre áll. Canterburynek hívják, bár általában inkább sétálni szeret.”

Lennox úr felnevetett a szójátékon. „Lord Ferndale jó ember, de én akkor is szeretném valahogy meghálálni. Olyasmit vett észre, ami dr. Rasley figyelmét teljesen elkerülte.”

Odament vele egy polchoz, ahol papírba csomagolt cukorkákkal teli üvegek sorakoztak. Mellette egy kosárban fejfájás elleni gyógynövényes keverékeket rejtő tasakok feküdtek, egy másik pedig roskadásig volt rakva repedezett ajkakra való mézes balzsam apró tégelyeivel. Glynnt lenyűgözte, milyen ésszerűen összeállított készítmények voltak ezek, és az összetevőik is biztonságosak voltak. A csomagolást azonban nem ismerte. Egyik sem valamelyik nagy londoni cégtől származott.

„Ezek a legnépszerűbb portékáim közé tartoznak; mind helyben készíti őket lord Ferndale unokája, Bernadette Baxter.”

Glynn elfojtott egy nyögést, amikor azt a nevet ismét meghallotta. A makacs teremtés szemlátomást mindenkit ismert, és mindenben benne volt a keze.

És ami a legbosszantóbb volt: a megfelelő fajta összetevőket használta, olyanokat, amelyek valóban segítettek az embereken. Hol tanulta ezeket? Mélységesen ingerelte, hogy legalább az egyik feltételezése róla tévesnek bizonyult.

„Régóta szállít önnek Baxter kisasszony?” – kérdezte Glynn.

„Négy éve vette át, miután az édesanyja meghalt, nyugodjék békében. Michelle Baxter többet felejtett el a gyógynövényes gyógyításról, mint amennyit én valaha is tudni fogok.” Lennox bölcsen bólintott. „Bernadette-nek is megvan hozzá az érzéke. Régóta gondját viseli a város népének. Nem szeretek rosszat mondani a halottakról, de dr. Rasley… nos, nemigen törte magát. Ezért határozott úgy lord Ferndale, hogy állandó fizetést ad az új doktornak; akik nem tudtak készpénzzel fizetni, azok nem kaptak segítséget. Bernadette kisasszonyt viszont nem zavarja, ha tojással, mézzel vagy krumplival fizetnek.”

„Tehát olyan embereket kezelt, akiknek jog szerint az orvost kellett volna felkeresniük?”

Lennox úr mereven ránézett. „Nem hallotta, amit mondtam, fiam? Ha az orvos nem volt hajlandó megnézni őket, mert nem volt egy vasuk sem, mit kellett volna tenniük? Egyszerűen lefeküdni és meghalni?”

„Nem, dehogyis!” Glynn arca vörösre gyúlt. „Nos, mivel lord Ferndale azért fizet engem, hogy mindenkit ellássak, akinek szüksége van rá, egyszerűen mondja el mindenkinek, hogy mostantól Baxter kisasszony helyett hozzám jöjjenek.”

Lennox úr láthatóan mulatott rajta, de biccentett. „Megteszem. Örülök, hogy megismerhettem, és köszönöm a tanácsát a lábammal kapcsolatban. Kipróbálom a cipőmbe tett emelést, és megmondom, működik-e.”

Glynn udvariasan elköszönt a patikustól, és kilépett a boltból, magában fortyogva. Lennox arckifejezéséből teljesen egyértelmű volt, hogy jó néhányan továbbra is Baxter kisasszonyhoz fognak járni a gyógynövényes szereiért, ahelyett hogy valódi orvost keresnének fel, ami egyszerűen nevetséges volt. Ennek véget kellett vetnie, mégpedig mielőbb.

Végigment az utcán és befordult a sarkon, majd megállt a Baxter’s Fine Books előtt. Többen is megmondták neki, hogy Bernadette ott lakik, a bolt fölötti lakrészben.

„Jól megmondom neki, mit gondolok” – mormolta. „Megmondom, hogy először hozzám kell küldenie a betegeket, és hagyjon fel azzal, hogy olyan ügyekbe avatkozik, amelyekhez semmi köze!”

Amikor benyitott a könyvesboltba, egy csengő halkan megszólalt a feje fölött. Glynn becsukta maga mögött az ajtót, és megállt egy pillanatra, hogy a szeme hozzászokjon a félhomályhoz. Nem volt ugyan sötét a boltban, de jóval homályosabb volt, mint odakint a ragyogó napsütésben.

„Halló, itt vagyok” – szólalt meg egy mély hang, és Glynn elmosolyodott, amikor meglátta Shaun Jacksont, lord Ferndale emberét. Ő beszélgetett el vele Londonban, mielőtt felfogadta. Jackson a pultnál állt, és egy magas, fiatal nővel beszélgetett, aki, noha legalább egy fejjel magasabb volt, annyira hasonlított Bernadette-re, hogy csakis a testvére lehetett.

„Ő az új doktor, Louise, dr. Williams. Glynn, ő Louise Baxter kisasszony.” Jackson hangja meglágyult, amikor kimondta a nő nevét, és Glynnak elég volt egyetlen pillantás, hogy felismerje: a két fiatal odavan egymásért.

„Üdvözlöm Hatfieldben” – mondta a nő.

„Örvendek” – felelte Glynn, és meghajolt.

„Úgy hallom, Bernadette-tel már találkozott.” Aranybarna szeme pajkosan csillogott.

Glynn feszes mosolyt erőltetett magára. A régi mondás, sose állj nővérek közé, jutott eszébe. „Valóban. Véletlenül nincs itt? Beszélni szeretnék vele.”

Jackson halkan felnevetett. „Remélem, kedvesen.”

Úgy látszik, Bernadette máris elmondta róla, mit gondol. Glynn lassan, mélyen lélegzett egyet, nagyon is tudatában annak, hogy Jackson szintén lord Ferndale szolgálatában áll. Vigyáznia kellett, mit mond, különben az egész várost maga ellen fordítja.

„A rendelkezésére álló, nyilvánvalóan korlátozott eszközökhöz képest egész tisztességesen viselte gondját az embereknek” – mondta Glynn őszintén, bár kelletlenül –, „de most már itt vagyok. Jobban örülnék, ha a betegek kezelését rám hagyná.”

„Csakugyan?” – szólalt meg mögötte egy könnyed női hang, mire Glynn összerezzent, és megfordult. Baxter kisasszony mintha a semmiből bukkant volna elő; karját a keble előtt összefonva állt, és felnézett rá azzal az idegesítő kis félmosollyal az arcán. „Akkor majd feltétlenül megmondom minden hölgynek, akinek női panaszai vannak, hogy az új doktor a legnagyobb együttérzéssel fogadja majd őket.”