Fordította

TOTTH BENEDEK

Tabbynek

Hová mész, ha magányos vagy?
Hová mész, ha szomorú?
Hová mész, ha magányos vagy?
Követni foglak,
Amikor a csillagok elszomorodnak.

RYAN ADAMS

Kicsim

Kicsikém

ELSŐ RÉSZ:

DINCSVADÁSZAT

„Ha én lennék a hold, tudnám, hova zuhanjak.”

D. H. LAWRENCE: Szivárvány
(Róna Ilona fordítása)

I. LISEY ÉS AMANDA
(Minden ugyanaz)

1

Lisey Landon mindenkinél jobban tudta, hogy a nyilvánosság számára a híres írók hitvesei szinte teljesen láthatatlanok maradnak. Férje elnyerte a Pulitzer-díjat és a Nemzeti Könyvdíjat, Lisey azonban egész életében mindössze egyetlen interjút adott, egy népszerű női magazin, „Igen, a felesége vagyok!” rovatának. Ráadásul az ötszáz szavas interjú felében arról kellett értekeznie, hogy a beceneve a „Sziszi”-re rímel, a fennmaradó helyet pedig Lisey Landon nagyszerű marhahátszín-receptje töltötte ki. Amanda, a nővére megjegyezte, hogy az interjút kísérő képen Lisey kövérnek látszik.

Lisey mindegyik testvére tudta, hogyan csináljon felfordulást („keverik a kakit”, mondogatta ilyenkor az apjuk), és hogyan teregesse ki mások szennyesét, Amandát azonban kimondottan nehezére esett megkedvelni Lisey-nek. Amanda, a legidősebb (és egyben legfurcsább) Lisbon Falls-i Debusher lány, egyedül élt abban a szél és rossz időjárás ellen védett kis házban, amelyet Lisey vett neki, nem messze Castle View-tól, hogy Lisey, Darla és Cantata könnyebben szemmel tarthassák nővérüket. Hét éve vette a házat Amandának, öt évvel Scott halála előtt. Scott fiatalon távozott az élők sorából. Idő előtt, ahogy mondani szokás. Lisey mind a mai napig képtelen volt felfogni, hogy Scott már két éve halott. A két év egyszerre tűnt végtelennek és egyetlen pillanatnak.

Mikor Lisey-nek végre sikerült időt szakítania, hogy nekiálljon rendbe rakni Scott irodáját – ezt a gyönyörűen megvilágított, hosszú szobákból álló épületrészt, a pajta fölötti padlásteret –, Amanda a harmadik napon beállított, mikor Lisey éppen végzett a külföldi kiadások leltárjával (több száz könyvről volt szó), és nekilátott összeállítani egy listát a bútorokról, kis csillagokkal jelölve meg azokat a darabokat, amelyeket meg akart tartani. Már várta, hogy Amanda mikor kérdezi meg, miért nem halad gyorsabban, az isten szerelmére, de a nővére semmit sem kérdezett. Miután Lisey végzett a bútorokkal, és a legtágasabb helyiségben sorakozó, Scott levelezését tartalmazó kartondobozok fárasztó – és egész napos programnak ígérkező – átnézésével folytatta volna a munkát, úgy vette észre, mintha Amanda nem lenne képes elszakadni a dolgozószoba déli falán óriási halmokban álló emléktárgyaktól. Oda-vissza átvizsgálta a fal mellett sorakozó dobozokat, egész nap alig szólalt meg, de szorgalmasan jegyzetelt a keze ügyében lévő kis füzetbe.

Lisey nem kérdezte meg tőle, hogy mit keres, vagy mit irkál a füzetébe. Ahogyan azt Scott nemegyszer megjegyezte, Lisey birtokában volt az egyik legritkább emberi adottságnak: ha békén hagyták, nem ütötte bele az orrát mások dolgába. Kivéve, ha úgy érezte, valaki valami nagy disznóságra készül, ez pedig Amanda esetében sajnos mindig benne volt a pakliban. Amanda az a típus volt, aki nem tudta megállni, hogy ne kíváncsiskodjon, az a fajta nő, aki előbb-utóbb kiböki, ha valami piszkálja a csőrét.

Amanda férje még 1985-ben lépett le délre Rumfordból, ahol akkoriban laktak („mint két torkosborz, akik benn ragadtak a szennyvízcsatornában”, állapította meg Scott egy délutáni látogatást követően, miután megfogadta, hogy többé az életben be nem teszi a lábát Amandáékhoz). Egyetlen gyermekük, akit Intermezzónak kereszteltek el, és Metzie-nek becéztek, 1989-ben északra indult, és Kanadában kötött ki (kamionsofőr szeretője szöktette meg). „Az egyik északra, a másik délre szállt, a harmadik lepcses szája soha be nem állt.” Ezt a versikét az apjuk mondogatta mindig gyerekkorukban, és meg kell hagyni, Dandy Dave Debusher lányai közül Manda volt az, aki tényleg képtelen volt befogni a lepcses száját, ezek után nem csoda, hogy először a férje, aztán a saját lánya is faképnél hagyta.

Bármennyire nehéz is volt néha szeretni őt, Lisey mégsem akarta, hogy Amanda egyedül maradjon a rumfordi házban. Ami azt illeti, tartott tőle, hogy nővére valami hülyeséget csinál, ha túl sokáig társaság nélkül marad, és bár sosem beszéltek erről egymással, Lisey biztos volt benne, hogy Darla és Cantata is ugyanígy éreztek. Végül aztán megbeszélte a dolgot Scott-tal, és megtalálta a helyes kis Cape Cod stílusú, sátortetős, manzárdos házat, amit potom kilencvenhétezer dollárért – kápében és azonnal fizetve – vesztegettek. Amanda nemsokára beköltözött, és így testvérei könnyebben szemmel tudták tartani.

Azóta Scott meghalt, és Lisey hosszú idő után végre rászánta magát, hogy rendet rakjon férje dolgozószobáiban. Már negyedik napja pakolt, bedobozolta Scott regényeinek külföldi kiadásait, megjelölte és valamennyire rendbe rakta a levelezését, kigondolta, hogy melyik bútorokat tartja meg, és melyikektől próbál majd megszabadulni. Miért érezte mégis úgy, mintha sehol sem tartana? Az első pillanattól fogva tudta, hogy ezzel a munkával nem szabad kapkodni. Még akkor sem, ha Scott halála óta folyamatosan levelekkel és telefonhívásokkal (sőt nemegyszer személyesen is) zaklatják. Lisey úgy gondolta, hogy azok, akiket ennyire érdekelnek Scott kiadatlan írásai, végül úgyis megkapják, amit akarnak, de meg kell várniuk, amíg ő hajlandó kiadni ezeket a munkákat a kezéből. Eleinte nem fogták fel pontosan, mi a helyzet. Lisey ötlete nem aratott osztatlan sikert, ahogyan mondani szokás. Mostanra azonban a legtöbbjük beletörődött a dologba. Lisey legalábbis így gondolta.

Sokan sokféleképpen nevezték Scott hátrahagyott munkáit. Ezek közül a memorábilia volt az egyetlen, amelynek jelentésével Lisey pontosan tisztában volt, de volt egy másik, egy vicces szó, inkunkábilla vagy valami ilyesmi. A türelmetlenek, a behízelgők, a felháborodottak mind ezt akarták megszerezni – Scott inkunkábillá-ját. Lisey egy idő után csak inkunkoknak nevezte ezeket az embereket.

2

Lisey-n úrrá lett a csüggedés – főleg miután Amanda megjelent a színen –, úgy érezte, mintha alábecsülte volna a rá váró feladatot, vagy (meglehetősen) túlbecsülte a képességeit, és nem készült fel arra, milyen elkerülhetetlen felfordulással jár a rendrakás: az alsó szinten, a régi pajtában bútorok sorakoztak, felcsavart és összekötözött szőnyegek, a kocsibehajtón a sárga Ryder kisteherautó állt, amely az ő és a Galloway család telkét elválasztó deszkakerítésre vetette árnyékát.

És persze nem feledkezhet meg Scott dolgozószobájának lelkéről, a három asztali számítógépről sem (eredetileg négy volt, de az emlékzugban álló gépet Lisey saját kezűleg vágta tönkre). Minden egyes modell újabb és könnyebb volt, mint az előző, de még a legújabb is igazi monstrum. Bár mindhárom gép kifogástalanul működött, csak jelszóval lehetett belépni, Lisey-nek azonban fogalma sem volt, Scott milyen jelszavakat adott meg. Sosem kérdezte meg tőle, éppen ezért azt sem tudta, milyen elektronikus kacatokat tárol a merevlemezen. Listákat a bevásárláshoz? Verseket? Pornót? Lisey tudta, hogy a gépek rá vannak kötve az internetre, arról viszont halványlila gőze sem volt, milyen oldalakat látogatott Scott. Amazon? Drudge? Hank Williams Lives? Madam Cruella’s Golden Showers & Tower of Power? Őszintén remélte, hogy ez az utóbbi kimaradt, különben találkozott volna a számlákkal (vagy legalábbis szemet szúrtak volna azok a furcsa utalások a havi számlakivonatokon), de persze Lisey azt is tudta, hogy ezzel a baromsággal csak önmagát csapja be. Mert ha Scott el akart sumákolni egy ezrest havonta, simán meg tudta csinálni. És a jelszavak? Az egészben az volt a vicces, hogy Scott minden bizonnyal elárulta volna, ha megkérdezi. Lisey egész egyszerűen elfeledkezett erről. Talán majd ha Amanda hazamegy, megpróbálja begépelni a saját nevét. Arra azonban, hogy a nővére záros határidőn belül eltűnik, nem sok esély volt.

Lisey hátradőlt székében, és hátrafújta a haját a homlokából. Ha ilyen tempóban haladok, júliusra sem kerülnek sorra a kéziratok, gondolta. Az inkunkok begőzölnek, ha rájönnek, milyen csiga vagyok. Főleg az a fickó, aki legutóbb jelentkezett.

Ez úgy öt hónapja történt. A pasas nem húzta fel magát, sikerült igen udvarias hangot megütnie, úgyhogy a végén Lisey kezdte azt hinni, ő talán más, mint a többiek. Lisey elmesélte, hogy Scott dolgozószobái csaknem másfél éve üresen állnak, hogy már majdnem sikerült összeszednie az erejét, és elhatározta, hogy végre rendet rak és kitakarít.

A látogató, bizonyos Joseph Woodbody professzor, a Pittsburghi Egyetem angol tanszékén tanított. Scott is ezen az egyetemen tanult. Woodbody „Scott Landon és az amerikai mítosz” című előadása igen népszerű volt a diákok körében. Ráadásul abban az évben négyen írtak szakdolgozatot Scott Landon műveiből Woodbodynál, éppen ezért borítékolni lehetett, hogy a harcos inkunk komolyan nyomulni kezd, mikor Lisey homályosan nyilatkozott a hagyaték rendezéséről, és olyanokat mondott, hogy valószínűleg előbb-utóbb sort kerít rá, és szinte majdnem biztos, hogy még ezen a nyáron rendbe rakja Scott szobáit. Egészen addig, amíg Lisey azt mondta, hogy majd felhívja, ha „lecsillapodnak a kedélyek”, Woodbody egész ügyesen türtőztette magát, akkor viszont elvesztette a fejét.

Olyanokat mondott, hogy azért, mert egy amerikai íróóriás megosztotta vele az ágyát, még nem jogosult automatikusan rá, hogy az irodalmi hagyatékát is ő rendezze. Azt mondta, ehhez a munkához szakemberre van szükség, és ha jól tudja, Mrs. Landonnak nincs egyetemi diplomája. Emlékeztette, hogy eddig is rengeteg időt vesztegettek el Scott Landon halála óta, és hogy bizonyos híresztelések kaptak lábra. Scott Landon ugyanis feltehetően hatalmas mennyiségű kiadatlan munkát hagyott hátra: novellákat, sőt nagy valószínűséggel teljes regényeket is. Nem lenne hajlandó akár csak egy kis időre beengedni őt a dolgozószobába? Engedje meg, hogy legalább belekukkanthasson az irattartó szekrényekbe és az asztalfiókokba, és akkor legalább a vadabb híreszteléseknek elejét lehetne venni. Persze ha úgy látja jónak, természetesen végig ott maradhat mellette, ez magától értetődik.

– Kizárt dolog – csattant fel Lisey, és ajtót mutatott Woodbody professzornak. – Még nem állok készen rá. – Elnézte a férfinak az övön aluli ütéseket, legalábbis megpróbálta elnézni őket, mivel sejtette, hogy Woodbody legalább olyan eszelős, mint a többi próbálkozó. Csak ügyesebben és valamivel hosszabb ideig tudta eltitkolni, milyen is valójában. – Ha készen állok, mindent végig akarok nézni, nem csak a kéziratokat.

– De…

– Minden ugyanaz – bólintott komoly arccal Lisey.

– Nem értem, mire céloz.

Még szép, hogy nem értette. Ez a kifejezés Scott és az ő közös nyelvéből származott. Hányszor toppant be Scott ezzel a kiáltással: „Hé, Lisey, megjöttem, minden ugyanaz?” Azt értette rajta, „minden rendben?”, „semmi gáz?” De mint ahogyan az ilyen kifejezéseknek – Scott egyszer tartott erről egy kiselőadást, annak ellenére, hogy Lisey már rég tudta, miről van szó –, ennek is volt valami szűkebb, intimebb jelentése. A Woodbodyhoz hasonló figurák soha az életben nem fogják fel, mit jelent valójában az, hogy minden ugyanaz. Lisey egész álló nap magyarázhatná, Woodbody akkor sem értené, miről van szó. Hogy miért? Azért, mert a professzor igazi inkunk, és ha Scott Landon neve szóba került, az inkunkokat kizárólag egyetlen dolog érdekelte.

– Mindegy – mondta végül Lisey Woodbody professzornak azon az öt hónappal ezelőtti napon. – Scott értené, miről beszélek.

3

Ha Amanda megkérdezi Lisey-től, hová tette a cuccokat Scott „emlékzugából” – a díjakat, plaketteket meg hasonlókat –, Lisey kamuzott volna valamit (egész jól füllentett annak ellenére, hogy csak elvétve gyakorolt). Amanda azonban nem kérdezett semmit. Egyre feltűnőbben lapozgatta kis jegyzetfüzetét, és szemmel láthatóan arra várt, hogy a húga kérdezzen rá, mit csinál. Lisey azonban nem kérdezett semmit. Azon tűnődött, milyen üres lett ez a sarok, milyen üres és sivár, most, hogy Scott cuccai eltűntek onnan. Egy részük tönkrement (például a számítógép-monitor), vagy annyira megkarcolódott és behorpadt, hogy többé nem lehetett használni. Ha ezekből az emléktárgyakból kiállítást rendezne, több kérdés merülne fel, mint amennyire valaha választ kapna.

Végül Amanda feladta, és a jegyzetfüzetét felcsapva így szólt:

– Ezt nézd! Nézd csak meg.

Manda az első oldalon kinyitotta, és Lisey elé tartotta a füzetet. A kék vonalakon a bal oldali apró spiráloktól indulva, egészen a lap jobb széléig számok sorakoztak (mint egy kódolt üzenet, a New York utcáin kószáló eszelősök mutogatnak ilyeneket, akikbe lépten-nyomon belebotlik az ember, mert a közpénzen működtetett elmegyógyintézetek szép lassan becsődölnek, gondolta Lisey). Manda a számjegyek legnagyobb részét bekarikázta. Néhányat bekeretezett. Lapozott egyet, a következő két oldal is számokkal volt teleírva. Az azt követő lap felénél azonban véget ért a számsor. Az utolsó szám mintha 846 lett volna.

Amanda a szeme sarkából nézett Lisey-re, kipirult arcán vidám, de fölényes kifejezéssel, amiből régen – mikor ő tizenkettő, Lisey pedig kétéves volt – már sejteni lehetett, hogy ennek sírás lesz a vége. Legtöbbször Amanda arcán csorogtak a könnyek. Lisey azon kapta magát, hogy érdeklődve (bár kissé félve) várja, vajon ezúttal mit takar Amanda arckifejezése. A nővére attól a pillanattól kezdve furcsán viselkedett, hogy aznap délelőtt beállított. Talán csak a fülledt, fullasztó meleg volt az oka, azonban sokkal valószínűbb, hogy barátja hirtelen felbukkanása miatt akadt ki. Ha Manda megint egy súlyos érzelmi válság felé robog, mert Charlie Corriveau dobta, Lisey tudta, jobban teszi, ha minél előbb fedezékbe vonul. Sosem kedvelte Corriveau-t, a bankárt, sosem bízott meg benne. Különben is, hogyan bízzon meg az ember olyasvalakiben, akit – ahogyan azt véletlenül meghallotta a tavaszi pikniken a Mellow Tigerben – Nagy Lyukasztónak hívnak a haverjai. Miféle becenév ez egy bankárnak? És egyáltalán, mit jelent? Ráadásul Corriveau tisztában volt vele, hogy Manda régebben súlyos lelki problémákkal küzdött…

– Lisey? – szólalt meg Amanda a homlokát ráncolva.

– Jaj, ne haragudj! – riadt fel Lisey. – Kicsit elbambultam.

– Ez elég gyakran előfordul veled – jegyezte meg Amanda. – Szerintem Scott miatt szoktál rá. Figyelj, Lisey! Megszámoztam Scott újságait, folyóiratait meg tudományos cuccait. Tudod, amit a fal mellé pakoltál.

Lisey bólintott, mintha sejtette volna, hová akar kilyukadni a nővére.

– Ceruzával és halványan számoztam be a holmikat – folytatta Amanda. – És mindig olyankor csináltam, ha éppen háttal álltál, vagy kimentél a szobából, mert tudtam, ha észreveszed, biztosan rám szólsz, hogy hagyjam abba.

– Nem szóltam volna rád. – Lisey elvette Amandától a kis jegyzetfüzetet, melynek lapjai felpuhultak Amanda izzadó tenyerében. – Nyolcszáznegyvenhat. Ez rengeteg! – Lisey jól tudta, hogy a fal mellett nem az O, a Good Housekeeping vagy a Ms. számai állnak kupacokban, ezeket a magazinokat ő is szívesen elolvasta és járatta volna, Scott azonban inkább olyan lapokat olvasott, mint a Little Sewanee Review, a Glimmer Train, az Open City meg néhány érthetetlen nevű kiadványt, például a Piskyá-t.

– És még messze nem értem a végére – bökött Amanda a többi könyv- és folyóirathalomra. Ahogy Lisey alaposabban szemügyre vette a kupacokat, látta, hogy nővérének tökéletesen igaza van. Nyolcszáznegyven-valahánynál jóval több újság és könyv sorakozott a fal mellett, az biztos. – Összesen csaknem háromezer, és hogy hová pakolod őket, vagy kinek van rá szüksége, arról fogalmam sincs. Én csak azt a nyolcszáznegyvenhatot írtam össze, amelyikben rólad is van kép.

Amandának ezt olyan ügyetlenül sikerült közölnie, hogy Lisey először nem is értette, miről beszél a nővére. Amikor aztán leesett neki, miről van szó, nagyon megörült. Sosem jutott eszébe, hogy létezhet egy ilyen titkos gyűjtemény, és egy napon váratlanul fényképek kerülnek elő a Scott-tal eltöltött évekről. De ahogy jobban belegondolt, nem is tűnt olyan különösnek az egész. Több mint huszonöt éve voltak házasok, amikor Scott meghalt, és a férfi világéletében megrögzött és nyughatatlan utazónak számított, felolvasások és előadások követték egymást, ide-oda cikázott az országban, miután befejezte aktuális regényét, és még nem vágott bele a következőbe, évente nem kevesebb mint kilencven egyetemre látogatott el, mindeközben egy pillanatra sem zökkent ki a ritmusból, és látszólag szüntelenül ontotta magából a novellákat. A legtöbb útjára Lisey is elkísérte. Hány meg hány motelben vasalta ki azzal a kis svéd gőzölős vasalóval férje öltönyét, miközben a tévé folyamatosan talkshow-zsoltárokat duruzsolt a háttérben, Scott pedig a hordozható írógépén kopogott (eleinte) vagy a laptop jóval halkabb billentyűjét verte (később), miközben a fejét lehajtva, homlokába hulló hajjal meredt a papírlapra vagy a monitorra.

Manda savanyú képpel nézett a húgára, szemmel láthatóan nem tetszett neki, ahogyan Lisey reagált.

– Azokat karikáztam be, több mint hatszázat, amelyekben tiszteletlenül bánnak veled a szöveget kísérő fényképen.

– Valóban? – ámuldozott Lisey.

– Megmutatom. – Amanda egy darabig némán tanulmányozta a jegyzetfüzetét, majd odalépett a fal mellett sorakozó irathalmokhoz, újra belepillantott a noteszbe, és végül kiválasztott két újságot. Az egyik a Kentuckyi Egyetem félévente megjelenő, kemény kötésű és nem éppen olcsó folyóirata, a másik meg egy Readers’ Digest méretű, leginkább valami egyetemi újságra emlékeztető kiadvány, a Push-Pelt volt, melynek hangzatos, de semmitmondó neve is sejteni engedte, hogy angol szakos diákok fejéből pattant ki.

– Nyisd ki, nyisd csak ki! – utasította Lisey-t Amanda, és ahogy a kezébe nyomta a két kiadványt, Lisey orrát megcsapta nővére izzadt testének erős és fanyar szaga. – Kis flecnikkel jelöltem meg az oldalakat, látod?

Flecnik. Az anyjuk így nevezte a papírfecniket. Lisey először a Kentuckyi Egyetem kiadványát ütötte fel a megjelölt oldalon. Nagyon jól sikerült, jó minőségben kinyomtatott kép szerepelt az oldalon róla és Scottról. A férje épp az emelvény felé tartott, ő a háta mögött állt, és tapsolt. A közönség a nézőtéren szintén tapsolt. A kép a Push-Pelt-ben már közel sem volt ilyen jó minőségű, a pontmátrix pontjai akkorák voltak, mintha tompa hegyű grafitceruzával rajzolták volna, a gyenge minőségű papírból pedig jókora faszilánkok dudorodtak ki, Lisey azonban majdnem elsírta magát, amikor meglátta a fotót. Scott éppen valami sötét és zajos helyiségbe lépett be. Az arcán szétterülő Scott Landon-vigyor is azt bizonyította, hogy nagyon bejött neki a hely. Lisey pár lépéssel lemaradva, szemmel láthatóan jókedvűen lépdelt, a vaku éles fénye az ő mosolygós arcát is megvilágította. Még azt is meg tudta állapítani, hogy a kék Anne Klein ingjét viselte, a bal oldalán azzal a vicces, vörös csíkkal. Deréktól lefelé már nem látszott, mi van rajta, és bár nem emlékezett, konkrétan melyik esten készült a kép, abban biztos volt, hogy Scott farmert viselt. Ha este bulizni ment, mindig kopott farmert vett fel. A kép mellett a következő felirat volt olvasható: Scott Landon, az élő írólegenda (barátnője társaságában) a múlt hónapban beugrott a Vermonti Egyetem Stalag 17 Clubjába. Landon zárásig maradt, felolvasott, táncolt, bulizott. Ez a fickó tudja, hogyan kell élni.

Hát igen. Ez a fickó tényleg tudta, hogyan kell élni. Ezt Lisey is tanúsíthatta.

Ahogy végignézett a hatalmas folyóirathalmon, úrrá lett rajta a döbbenet, hogy milyen kincseket rejthet, és rájött, hogy Amandának végül mégis sikerült a lelkébe gázolnia, sikerült olyan sebet ejtenie rajta, ami még sokáig vérezni fog. Vajon Scott volt az egyetlen, aki tudott a sötét helyek létezéséről? A sötét és mocskos helyekről, ahol teljesen egyedül van az ember, és egyetlen hang sem jön ki a torkán? Lehet, hogy ő nem volt annyira tisztában ezekkel a dolgokkal, mint Scott, de azért így is eleget tudott. Azt például biztosan tudta, hogy a férjét rémképek gyötörték, és naplemente után sosem nézett tükörbe – sőt lehetőség szerint, semmilyen fényvisszaverő felületre. Mindezek ellenére Lisey szerette őt. Mert Scott tudta, hogyan kell élni.

Ennek azonban vége. Scott már nem él. Eltávozott az élők sorából. Lisey élete új szakaszába lépett, attól a pillanattól fogva szólóznia kellett, és már késő volt, hogy visszaforduljon.

Megborzongott, és olyan dolgok jutottak eszébe,

(az a lilaság, az a tarkafoltos oldalú lény)

amiket jobb elfelejteni, ezért megpróbálta elterelni a figyelmét.

– Annyira örülök, hogy megtaláltad ezeket a képeket – fordult Lisey kedvesen Amandához. – Ugye tudod, hogy milyen jó nővér vagy?

Bár a lelke mélyén remélni sem merte, Lisey mégis bízott benne, hogy megjegyzése kizökkenti Amandát dölyfös és pipiskedő hangulatából. Manda az őszintétlenség jelei után kutatva döbbenten pillantott húgára, ám nem sikerült rajtakapnia Lisey-t. Aztán lassacskán lecsillapodott, és könnyebben szót lehetett érteni vele. A homlokát ráncolva elvette Lisey-től a jegyzetfüzetet, mintha nem emlékezne pontosan, hogy került oda. Lisey, figyelembe véve a mániákus precizitással összeírt számjegyeket, úgy gondolta, hogy ez nagy előrelépést jelenthet.

Aztán Manda bólintott egyet, mintha eszébe jutott volna valami nagyon fontos dolog, amiről nem szabad megfeledkeznie.

– Amiket nem karikáztam be, azokban legalább megemlítik a neved. Lisa Landon, valós személy. Végül pedig néhány számot bekereteztem. Ezeken a képeken egyedül szerepelsz! – Amanda szigorú, már-már fenyegető pillantást vetett Lisey-re. – Szerintem érdemes azokat is megnézni.

– Az biztos. – Lisey megpróbált izgatottnak tűnni, de közben elképzelni sem tudta, miért érdekelhetné néhány fotó, amin egyedül szerepel, és amik az alatt a borzalmasan rövid időszak alatt készültek, amikor egy igazi férfi volt a társa – egy jó ember, nem egy inkunk, valaki, aki tudta, hogyan kapja össze magát –, akivel élete minden pillanatát megosztotta. Lisey a változatos méretű és formájú kiadványokból álló folyóirathegyekre és -völgyekre pillantott, elképzelte, milyen lenne az emlékzug padlóján (hol máshol) törökülésben ülve, kupacról kupacra haladva, egyesével végiglapozni az összes magazint, és kikeresni a róluk készült fotókat. Biztos volt benne, hogy a képeken, amik annyira feldühítették Amandát, mindig valamivel Scott háta mögött áll, felnéz rá. Ha a képeken a közönség tapsol, Lisey is tapsol. Az arca nyugodt, alig árulkodik az érzéseiről, figyelmesen követi az eseményeket. Az arcára van írva, hogy Scott nem untat engem. Az arcára van írva, hogy Scott nem hoz lázba. Az arcára van írva, hogy Nem őrülök meg érte, és ő sem őrül meg értem (hazugság, hazugság, hazugság). Az arcára van írva, hogy minden ugyanaz.

Amanda utálta ezeket a képeket. Mert a húga csak köret volt a főfogás mellett, a köszörű a kés alatt. Egyik-másik fotón Lisey Mrs. Landon, vagy esetleg Mrs. Scott Landon néven szerepelt, néha pedig – ez volt a legelkeserítőbb – meg sem említették a nevét. Vagy egyszerűen csak odafirkantották, hogy Scott Landon csaja. Amanda szemében ez felért egy gyilkossággal.

– Mandy?

Amanda a húgára nézett. A fény könyörtelenül megvilágította nővére arcát, és Lisey ekkor rádöbbent, hogy Manda ősszel betölti a hatvanat. Hatvan év! Ebben a pillanatban Lisey-nek eszébe jutott, mi gyötörte annyi álmatlan éjszakán át a férjét – ezt a dolgot a Woodbody-félék soha az életben nem tudják meg, legalábbis, ha rajta múlik. Valami tarkafoltos, végtelen oldalú dolog, amit legjobban talán azok a rákos betegek értenek meg, akik a gyógyszeres pohárba nézve észreveszik, hogy már egy szem fájdalomcsillapítót sem találnak, és tudják, reggelig nem kapnak többet.

Közel van már, drágám. Nem látom, de hallom, ahogy zabál.

Fogd be a szádat, Scott, fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Lisey? Mondtál valamit? – kérdezte Amanda.

– Á, csak motyogok. – Lisey mosolyogni próbált.

– Scott-tal beszéltél?

Lisey nem erőltette tovább a mosolygást.

– Azt hiszem, igen. Néha még mindig beszélek hozzá. Őrültség, mi?

– Nem hinném. Feltéve, ha működik a dolog. Szerintem az az őrültség, ami nem működik. Én már csak tudom. Van némi tapasztalatom. Nem igaz?

– Manda…

Amanda azonban a folyóirat-, évkönyv- és diákmagazin-halmok felé fordult. Amikor újra Lisey szemébe nézett, bizonytalan mosoly bujkált az ajkán.

– Jól tettem, Lisey? Csak segíteni akartam…

Lisey megfogta és gyengéden megszorította Amanda kezét.

– Sokat segítettél. Mit szólnál hozzá, ha most eltűnnénk innen? Zuhanyozhatsz először, ha akarsz.

4

Eltévedtem a sötétben, de te megtaláltál engem. Lázas voltam, borzalmas láz gyötört, és te jeget hoztál nekem.

Scott hangja.

Ahogy Lisey kinyitotta a szemét, úgy érezte, egy pillanatra elbóbiskolt, miközben mindennapi teendőit végezte. Rövid, de döbbenetesen élethű álmában Scott halott volt, ő pedig nekilátott, hogy hatalmas erőfeszítések árán rendbe rakja a férfi dolgozószobáit. Miután kinyitotta a szemét, már tudta, hogy Scott valóban meghalt, ő pedig a saját ágyában aludt, miután hazafuvarozta Mandát, és rájött, hogy valójában most álmodik.

Úgy érezte, a holdfényben úszik. Egzotikus virágok illata csapta meg az orrát. A simogató nyári szellő hátrafésülte a homlokából a haját, az a fajta szél volt, amely jóval éjfél után, titkos és az otthonodtól távoli helyen támad fel. Közben mégis úgy érezte, otthon van, otthon kell, hogy legyen, mert a pajta előtt állt, amelyben Scott dolgozószobái voltak, a szobák, melyek annyi inkunk kíváncsiságát tüzelték fel. Ráadásul Amandának köszönhetően most már az is kiderült, hogy a szobák az ő és néhai férje fényképeit rejtik. Az eltemetett kincset, az elásott zsákmányt.

Jobb lenne, ha nem néznéd meg azokat a képeket, susogta a fülébe a szellő.

Ó, ehhez semmi kétség nem fér. De mégis megnézi majd őket. Nem tehet mást, most, hogy tudja, ott lapulnak a padlásszobában.

Lisey örömmel nyugtázta, hogy egy hatalmas, holdfénnyel bevont vászonzsákon repül, amelyre a következő szavakat nyomtatták: PILLSBURY MINŐSÉGI LISZT. A vászon szélére csomókat kötöttek, mintha zsebkendő lett volna. Lisey-nek nagyon tetszett ez a furcsa repülőalkalmatosság. Úgy érezte, egy felhőn utazik.

Scott. Megpróbálta hangosan kimondani a férfi nevét, de képtelen volt. Az álom nem engedte. A pajtához vezető kocsifelhajtó a szeme láttára tűnt el. Aztán a pajta és a ház közötti udvar következett. Az épületek helyén sötétlila virágokkal teli, holdfényben úszó, hatalmas rét látszott. Scott én szerettelek téged, megmentettelek, én…

5

Aztán felébredt, és a saját hangját hallotta, feküdt a sötétben, és mint egy mantrát, a következő szavakat ismételte: Szerettelek, megmentettelek, jeget hoztam neked. Szerettelek, megmentettelek, jeget hoztam neked. Szerettelek, megmentettelek, jeget hoztam neked. Szerettelek, megmentettelek, jeget hoztam neked…

Sokáig feküdt mozdulatlanul az ágyban, és arra a forró augusztusi napra gondolt, mikor Nashville-ben jártak. Nem először érezte baromi nagy kiszúrásnak, hogy egyedül kell élnie, miután olyan sokáig élt Scott-tal. Azt hitte, két év elég, hogy ez a rossz érzés kicsit csillapodjon, de tévedett. Az idő látszólag semmi mást nem tett, csak kicsorbította a bánat és a szomorúság élét, így aztán a fájdalom már nem belehasít a lelkébe, hanem szétmarcangolja. Mert igazából nem volt minden ugyanaz. Sem odakint, sem idebent, legalábbis vele nem. Egyedül feküdt abban az ágyban, amelyikben régen Scott-tal, a magány mindig akkor kínozta a legjobban, amikor felébredt, és rádöbbent, hogy rajta kívül senki sem lakik ott, hogy a hatalmas házban most már csak ő és a falban motoszkáló kisegér lélegeznek.

II. LISEY ÉS AZ ŐRÜLT
(A sötétség szereti őt)

1

Másnap reggel Lisey Scott emlékzugának padlóján üldögélt, és a dolgozószoba déli fala mentén álló magazin- és évkönyvhalmokat, kupacokban sorakozó angol tanszéki kiadványokat és egyetemi „folyóiratokat” bámulta. Az jutott eszébe, ha elég sokáig ül így a papírhalmokra meredve, talán sikerül megszabadulnia attól a titokzatos, nyugtalanító érzéstől, amit a rengeteg – addig még nem látott – fotó a képzeletére gyakorolt. Most, hogy itt ült, már tudta, mindez csak hiú ábránd. Manda puha fedeles, számokkal teleírt kis jegyzetfüzetére sem lesz szüksége. A füzet ott hevert mellette félredobva a padlón, Lisey megfogta és farmerja hátsó zsebébe gyűrte. Már a látványától is rosszul volt: arra gondolt ugyanis, hogy a jegyzetfüzet egy nem teljesen ép elme kincsként őrzött munkája.

Még egyszer végigmérte a déli fal mentén tekergő hosszú könyv- és magazinrakást, ezt a közel másfél méter magas és több mint kilenc méter hosszú papírkígyót. Ha nem lép közbe Amanda, Lisey kartondobozokba pakolja és az egészet kidobja, anélkül hogy akár csak belekukkantana, miközben valószínűleg végig azon tűnődött volna, vajon Scott minek őrizte meg ezt a rengeteg újságot.

Egyszerűen eszembe sem jutott, gondolta Lisey. Nem vagyok valami filozofikus alkat.

Az lehet, hallotta Scott hangját, de akkor is te vagy a csúcs.

Ha Scott le akarta venni a lábáról, ilyen elbűvölő tudott lenni. Ilyenkor nem lehetett ellenállni neki, de igazság szerint Lisey felejtésben mindig sokkal jobb volt. Ahogyan Scott is, és erre mindkettőjüknek alapos oka volt. Mégis, mintha csak Scott véleményét akarná alátámasztani, a következő kísérteties párbeszédrészletet hallotta. Az egyik résztvevőt – Scottot – ismerte. A másik délies dallammal beszélt. Kérkedő, mesterkélt déli akcentussal.

– A mi Tonynk ügyesen megírja az egészet [izé, hogyishívják, tökmindegy]. Szeretné elolvasni, Mr. Landon?

– Hmm? Naná!

Körülöttük mindenki sugdolózik. Scott alig hallja, amikor arról magyaráznak neki, Tony milyen ügyesen megírja ezt az egészet. Scott politikusokat megszégyenítő rutinnal fordul a nézők felé, akik kizárólag az ő nyilvános szereplése kedvéért jelentek meg. Scott a tömegből kiszűrődő hangokat figyeli, és máris azon töri a fejét, mikor kapcsolódjon rá erre a különös elektromos hálózatra, azt a kellemes pillanatot várja, mikor a belőle a közönség felé áramló elektromosság, erejét megduplázva, sőt megtriplázva érkezik vissza hozzá. Scott imádta ezt az áramlást, de – Lisey erről meg volt győződve – még ennél is jobban imádta azt a pillanatot, amikor rákapcsolódhatott az áramkörre. Ennek ellenére ráérősen válaszolt.

– Küldhet fényképeket, cikkeket vagy könyvismertetőket az egyetemi újságból, tanszéki beszámolókat, bármit. Kérem. Mindent szeretnék megnézni. Dolgozószoba, Sugar Top Hill Road, Castle Rock, Maine. Az irányítószámot kérdezze Lisey-től. Én egyszerűen képtelen vagyok megjegyezni.

Egy szóval sem több, csak ennyi: az irányítószámot kérdezze Lisey-től. Manda felüvöltött volna a dühtől, ha ezt meghallja. Lisey azonban azt akarta, hogy ezeken az utazásokon teljesen megfeledkezzenek róla, hogy egyszerre ott legyen, és ne legyen ott. Leskelődni szeretett.

Mint az a fickó abban a pornófilmben?, kérdezte egyszer tőle Scott, mire Lisey halványan visszamosolygott a férfira, így jelezve, hogy a tűzzel játszik. Ha te mondod, drágám, felelte.

Scott érkezésük után mindig bemutatta Lisey-t a fogadóbizottságnak, és – ha nagy ritkán úgy alakult – a látogatás során másoknak is. Az egyetemi tanárok nagy része saját szakterületén kívül nem igazán érdeklődött más iránt. Már attól teljesen el voltak ragadtatva, hogy A csavargó lánya (Nemzeti Könyvdíj), és az Ereklyék (Pulitzer-díj) szerzőjét üdvözölhetik köreikben. Scott életében volt egy nagyjából tíz évig tartó időszak, amikor hihetetlen népszerűségre tett szert, személye valósággal intézménnyé vált. (Lisey számára persze nem. Ő vitt vécépapírt neki, ha kifogyott a tartóból, amikor Scott ki akarta törölni a seggét.) A pódiumba természetesen senki sem vezetett áramot, amikor Scott mikrofonnal a kezében felment, de még Lisey is érezte a férje és a közönség között kialakuló különleges kapcsolatot. A voltokat. A huzalokban futó áramot, aminek nem sok köze volt ahhoz, hogy Scott regényeket írt. Sőt talán semmi. Ez az egész Scott lényéből fakadt. Lehet, hogy őrültségnek hangzik, de ez az igazság. Ráadásul úgy tűnt, cseppet sem változtatta meg, Scottnak nem ártott a felhajtás, legalábbis addig a…

Lisey szeme a U-Tenn Nashville Review 1988-as, kemény kötésű kiadásának gerincén állapodott meg.

1988, a rockabilly regény éve. A regényé, amit sosem írt meg.

1988, az őrült fickó éve.

– A mi Tonynk ügyesen megírja majd

– Nem – szólalt meg Lisey. – Tévedés. Nem így mondta, hanem úgy, hogy…

– A mi Tonynk ügyesen megíja maj’

Igen, ez az, ezt mondta.

– A mi Tonynk ügyesen megíja maj’

– …megíja majd a U-Tenn Review ’88-as számában – folytatta Lisey. – Azt mondta…

– Elkűdhetem gyorspostáva’

Lisey a fejét tette volna rá, hogy a kis Tennessee Williams-epigon így beszélt. Ilyen volt a kiejtése, ez tuti, így magyarázott az a betoji déli szarcsimbók. Dashmore? Dashman? Nyomulós alak volt, úgy rohanta le őket, mint egy sprinter. De nem, nem így hívták. A neve…

– Dashmiel! – suttogta Lisey az üres szobáknak, és a keze ökölbe szorult. Úgy meredt az aranyozott gerincű könyvre, mintha az abban a pillanatban eltűnne, amint leveszi róla a szemét. – A kis déli szarcsimbókot Dashmielnek hívták, és úgy szaladt, mint a nyúl.

Scott visszautasította volna az ajánlatot, hogy gyorspostával küldjék el az anyagot, az ilyesmit felesleges pénzkidobásnak tartotta. A levelezéssel sosem kapkodott igazán. Mindig saját kezűleg bontotta ki a leveleit. Mikor a regényeiről megjelent kritikákról volt szó, már kevésbé volt türelmes, a nyilvános szerepléseiről írt beszámolók esetében azonban a hagyományos postai szolgáltatások tökéletesen megfeleltek az igényeinek. Mivel a Dolgozószobának saját címe volt, Lisey egyáltalán nem csodálkozott azon, hogy nem vette észre, mikor érkezett ez a rengeteg küldemény. És ha egyszer megérkeztek… nos, ezek a szellős, világos szobák Scott kreativitásának játszóterei voltak, ebben a többnyire igen kellemes hangulatú, egyszemélyes klubhelyiségben, az általa csak Gumizárkának elkeresztelt hangszigetelt szobában írta Scott a történeteit, és hallgatta – amilyen hangosan csak akarta – kedvenc számait. Lisey előtt mindig nyitva állt az ajtó, sokszor felugrott ide hozzá, és Scott mindig örömmel fogadta, Amanda segítsége nélkül mégsem jött volna rá soha, mit rejt a dolgozószoba déli fala mellett szunyókáló papírkígyó gyomra. Amanda, a haragvó, Amanda, a gyanakvó, Amanda, a kényszerbeteg, akinek az volt a meggyőződése, hogy a háza porig ég, ha nem pontosan három darab juharfatuskót tesz a konyhai kemencébe, amikor begyújt. Amanda, akinek az a megváltoztathatatlan szokása volt, hogy háromszor körbefordult a verandán, ha vissza kellett mennie a házba, mert otthon felejtett valamit. Ha az ember ezeket a dolgokat nézi (vagy egyszer végighallgatja, ahogyan fogmosás közben a mosdókagyló szélén kopogva számolja az időt), gondolkodás nélkül lemond Mandáról, bogaras vénkisasszonynak könyvelve el őt, akinek jót tenne, ha az orvosa felírna egy adag Zoloftot vagy Prozacot. De vajon Manda nélkül megtalálta volna-e valaha idefent a kis Lisey a halott férjéről készült több száz fényképet, amelyek csak arra vártak, hogy ő megnézze őket? És vajon mi lett volna az emlékek százaival, amelyeket ezek a fényképek idéznek fel? Ráadásul nagy részük biztosan kellemesebb, mint Dashmiel emléke. Az a betoji déli szarcsimbók…

– Elég! – suttogta Lisey. – Elég már! Lisa Debusher Landon, nyisd ki az öklöd, és felejtsd el ezt az egészet!

Úgy látszik azonban, hogy Lisey még nem készült fel erre, mert felkelt a padlóról, átvágott a szobán, és letérdelt a könyvek előtt. Jobb kezét úgy nyújtotta ki maga előtt, mintha bűvésztrükköt készülne előadni, aztán megfogta a U-Tenn Nashville Review 1988-as számát. A szíve vadul lüktetett, nem az izgalomtól, hanem a félelemtől. Az eszével tudta, hogy az a borzalmas eset már tizennyolc éve történt, az érzések azonban sajátos módon fejezik ki magukat, a szívnek saját szótára van. Az őrült srácnak világosszőke, szinte már fehér haja volt. Az utolsó évét taposta az egyetemen, és annak ellenére, hogy teljesen becsavarodott, nem is beszélt annyi marhaságot. Egy nappal a lövöldözés után – amikor Scott állapotát kritikusról stabilra minősítették az orvosok – Lisey megkérdezte Scott-tól, hogy ez az elmebeteg egyetemista vajon összekapta-e magát, mire a férje azt válaszolta, nem biztos abban, hogy egy ilyen eszelős bármit össze tud kapni. Ha az ember összekapja magát, az hősies cselekedet, akaraterő kell hozzá, ami a legtöbb elmebetegből teljesen hiányzik. Aztán megkérdezte, hogy Lisey másként látja-e a dolgot.

– Nem tudom, Scott. Ezen még gondolkodnom kell.

De igazából nem akart ezen gondolkodni. Sőt, ha lehet, soha az életben nem akart többé ezen gondolkodni. Ami Lisey-t illeti, boldog lett volna, ha azt a kimaszott elmebajost a pisztolyával együtt végre sikerül örökre elfelejtenie, mint ahogyan annyi minden mást, mióta megismerkedett Scott-tal.

– Forró volt, ugye?

Az ágyban fekszik. Még mindig sápadt, túl sápadt, de már kezd visszatérni a színe. Közömbös, a tekintete nem árul el semmit, egyszerűen csak társalog. És a mostani Lisey, a magányos Lisey, Scott Landon özvegye megborzong.

– Semmire sem emlékezett – suttogta.

Lisey ebben majdnem biztos volt. Scott nem emlékezett arra, hogy az aszfalton feküdt, és mindketten biztosak voltak benne, hogy soha többé nem kel fel. Hogy haldoklik, és bármi történt is köztük, annak mindörökre vége, pedig még mennyi minden várt rájuk. Lisey végül összeszedte a bátorságát és beszélt egy idegorvossal, aki azt mondta, a traumák gyakran teljes emlékezetkieséssel járnak, és az ilyen traumákból felépülve a betegek gyakran tapasztalják, hogy emlékezetükből teljesen kiégett egy-egy rész. Ez a rész lehet öt perc, öt óra, vagy akár öt nap. Néha előfordul, hogy bizonyos összefüggéstelen részletek évekkel vagy akár évtizedekkel később kerülnek felszínre. Az idegorvos ezt a folyamatot védekező mechanizmusnak nevezte.

Lisey akkor úgy érezte, hogy érti, miről van szó.

A kórházból visszament a motelbe. Nem kapott valami jó szobát – az ablaka egy deszkakerítésre nézett, és mintha a környék összes kutyája az ő ablaka alatt ugatott meg vonított volna egész éjjel –, mondjuk, akkor már olyan állapotban volt, hogy ez egyáltalán nem érdekelte. Minél messzebb akart kerülni az egyetemtől, ahol a férjét lelőtték. Ahogy lerúgta a lábáról a cipőjét és hátradőlt a kemény franciaágyon, azt gondolta: A sötétség szereti őt.

Vajon ez tényleg igaz?

Hogyan állíthatott ilyet, mikor azt sem tudta, mit jelent?

Tudod. Papa egy puszival jutalmazott meg.

Lisey olyan gyorsan fordította el a fejét a párnán, mintha egy láthatatlan kéz arcul ütötte volna. Erről ne beszélj!

Nincs válasz… nincs válasz… aztán végül, félénken: A sötétség szereti őt. Úgy táncol vele, mintha a szeretője volna, és a lila domb mögül előbukkan a hold, és ami édes volt, megsavanyodik. Olyan szaga lesz, mint a méregnek.

Lisey visszafordította a fejét a párnán. Odakint a kutyák – Nashville összes kimaszott kutyája – kórusban üvöltött, ahogy a nap lassan csúszott lefelé az égbolton a narancssárga augusztusi ködpárában, teret engedve az éjszakának. Gyerekkorában Lisey anyukája azt mondta, nem kell félnie a sötétben, és Lisey elhitte neki. Akkor is jókedvű maradt, ha villámok cikáztak, és mennydörgött az ég. Miközben a nála jó pár évvel idősebb Manda a takarója alá bújva reszketett, a kis Lisey az ujját szopva üldögélt az ágya tetején, és követelte a szokásos, zseblámpafénynél felolvasott esti mesét. Egyszer elmondta ezt Scottnak, aki megfogta a kezét, és így szólt:

– Te legyél az én világosságom. Te legyél a fény a sötétben, Lisey. – Lisey megpróbálta, de…

– Egy sötét helyen jártam – suttogta Lisey Scott üresen kongó dolgozószobájában ülve, a U-Tenn Nashville Review-val kezében. – Ezt te mondtad, Scott? Te mondtad, ugye?

– Egy sötét helyen jártam, és te megtaláltál. Megmentettél.

Nashville-ben talán még igaz volt ez a mondat. A végén viszont nem.

– Te mindig megmentettél engem, Lisey. Emlékszel az első éjszakára, mikor nálad aludtam?

A padlón ülve, ölében a könyvvel, Lisey elmosolyodott. Még szép, hogy emlékszik. A legélesebben a rengeteg borsmenta snapsz emléke élt benne, sosem felejtette el, milyen rettenetesen égett tőle a gyomra. Aztán Scottnak alig állt fel a farka, amikor meg felállt, alig akart úgy maradni, ennek ellenére a végén minden rendben ment. Lisey azt hitte, mindez a sok pia miatt történt. Scott csak később árulta el, hogy Lisey előtt még soha senkivel sem sikerült lefeküdnie: Lisey volt az első és egyetlen nő az életében. A számtalan őrült kaland, amit Lisey-nek mesélt – a számtalan hetero- és a homoszexuális kapcsolat –, mind kamu volt. És mi volt a helyzet Lisey-vel? Lisey úgy tekintett Scottra, mint egy feladatra, ami még lefekvés előtt hátravan, valamire, amit meg kell csinálni, mielőtt ágyba bújik. Pakold be az edényeket, indítsd el a mosogatógépet, áztasd be a Pyrex tűzálló edényt, addig szopd a nagymenő fiatal író farkát, amíg rendesen meg nem keményedik.

– Miután végeztünk, és elaludtál, én ébren fekve hallgattam az éjjeliszekrényeden álló óra ketyegését és az odakint süvítő szél hangját, abban a pillanatban úgy éreztem, megtaláltam az otthonom. Egy ágyban feküdtem veled, és tudtam, ez az otthonom, és valami, ami a sötétben közelített felém, hirtelen eltűnt. Nem bírt tovább ott maradni. Egyszerűen elűzted onnan. Bár tudta a módját, hogyan jöjjön vissza – erre meg mertem volna esküdni –, akkor mégsem bírt ott maradni, én pedig végre nyugodtan álomba tudtam merülni. Végtelen hálát éreztem. Ezt az érzést egészen addig nem igazán ismertem. Feküdtem melletted, és könnyek csorogtak az arcomon, le a párnára. Szerettelek, és most is szeretlek, és az azóta eltelt idő minden egyes pillanatában szerettelek. Nem érdekel, hogy megértesz-e vagy sem. Manapság az emberek túl nagy fontosságot tulajdonítanak a megértésnek, miközben senki sem érzi biztonságban magát. Sosem felejtettem el, mennyire biztonságban éreztem magam, miután az a valami eltűnt a sötétségből.

– Papa egy puszival jutalmazott meg.

Lisey ezúttal hangosan mondta ki a szavakat, és bár az üres szobában meleg volt, mégis megborzongott. Továbbra sem tudta, mit jelent ez a mondat, de arra jól emlékezett, mikor hallotta Scott-tól, hogy papa egy puszival jutalmazta meg, hogy Lisey előtt senkivel sem feküdt le, és hogy az emberek sosem érzik magukat biztonságban. Scott közvetlenül azelőtt mondta ezeket, hogy összeházasodtak. Lisey minden tőle telhetőt megtett, hogy Scott biztonságban érezze magát, de még ez sem volt elég. Végül a dolog, amiről Scott mesélt, visszatért – a dolog, amit néha tükrökben és vizespoharakban pillantott meg, a dolog, aminek az egyik oldala hatalmas és foltos volt. A Hosszú srácot.

Lisey félve körbepillantott a szobán, és eszébe jutott, hogy a Hosszú srác talán ebben a pillanatban is szemmel tartja.

2

Kinyitotta a U-Tenn Nashville Review 1988-as számát. A könyv gerince hangosat roppant, mintha pisztoly dördült volna el. Lisey ijedtében felsikoltott, és a földre dobta a könyvet. Aztán még mindig remegve elnevette magát.

– Lisey, te lüke.

Egy sárgás és száraz tapintású, összehajtogatott újságkivágás hullott ki a lapok közül. Lisey kihajtogatta a papírt, a szemcsés fényképen egy huszonéves srác látszott, aki az arcára kiülő rémület és döbbenet miatt sokkal fiatalabbnak tűnt. Jobb kezében rövid nyelű ásót tartott. Habár a fényképen nem látszik, Lisey mégis pontosan emlékszik arra, hogy a szóban forgó, ezüstből készült ásó lapátjára a következő feliratot gravírozták: SHIPMAN KÖNYVTÁR, ALAPKŐLETÉTEL.

A képen látható fiatalember az ásóra meredt. Lisey nemcsak az arckifejezéséből, hanem nyúlánk, esetlenül előregörnyedő testének furcsa tartásából is arra következtetett, a srácnak halványlila gőze nincs, hogy mit lát. A szóban forgó tárgy lehetett volna repeszgránát, bonszai, sugárzásmérő készülék vagy akár porcelán malacpersely is. Lehetett volna a szerelem fenségességét jelképező amulett, vagy prérifarkasbőrből készült kalap vagy akármilyen más kütyü. Lehetett volna akár Pindarosz pöcse is. A srácon látszott, hogy totál elvesztette a fonalat. Lisey nyugodt lélekkel fogadott volna, hogy már azt sem érzékelte, hogy a bal kezét – örökre belefagyva a fénykép fekete pontjaiba – egy sárga angyal-egyenruhára emlékeztető öltözetet viselő férfi szorongatja: fegyver nincs a kezében, de katonai vállszíj feszül keresztben a mellkasán, és – amint azt Scott kiguvadt szemmel, hangosan röhögve megállapította volna – „hattallmass a zorra”. Az arcán széles vigyor, mintha – Istennek hála – megkönnyebbült volna, és azt akarná mondani: Fiacskám, sosem kell többé piára költened, ha én is abban a kocsmában vagyok, és van a zsebembe’ egy nyamvadt dollár. A háttérben Lisey meglátta Dashmielt. A pofátlan kis déli szarcsimbóknak sikerült meglépnie. Roger C. Dashmiel, ugrott be Lisey-nek a név, a C biztosan a Csimbók rövidítése.

Vajon ő, a kis Lisey Landon látta-e az egyetemi biztonsági őrt, ahogy boldogan kezet ráz az elképedt fiatalemberrel? Nem, de… mondjuk…

Szerrrbusztok, gyerkőcök, ezt nézzétek… kukucs… Szeretnétek olyan dolgokat látni, amiket Alice látott a nyúl üregében, szeretnétek ti is olyan mesebeli látomásokkal találkozni, szeretnétek meglesni a cilinderben furikázó varangyos békát? Akkor ide figyuzzatok, a kép jobb oldalára.

Lisey olyan közel hajolt a képhez, hogy az orra szinte súrolta a megsárgult papírt. Scott íróasztalának széles, középső fiókjában volt egy nagyító. Lisey sokszor látta a helyén, a világ legrégibb bontatlan doboz Herbert Tareyton cigarettája, valamint a világ legrégibb S&H Green bélyegfüzete között. Elővehette volna ugyan, de inkább nem vesződött vele. Nem volt szükség semmilyen nagyítóra, anélkül is tudta, hogy egy barna papucscipőt lát. Pontosabban egy lapos sarkú szattyánbőr papucscipőt. Jól emlékezett erre a cipőre. Mennyire szerette, milyen kényelmes volt. Ráadásul – ha nem csal az emlékezete – aznap vette fel először. Nem látta a boldogan mosolygó biztonsági embert, a meghökkent fiatal srácot (Tony, most már biztos volt benne, hogy így hívták, a mi Tonynk, aki ügyesen megíja maj’ a zegészet), nem vette észre Dashmielt sem, a pofátlan kis déli szarcsimbókot, csak amikor elszabadult a pokol. Ezek közül az emberek közül akkor már senki sem számított, nagy ívben leszarta az egész kimaszott bagázst. Akkor már csak egyetlen dolog járt a fejében: Scott. Mindössze három méter választotta el tőle, és Lisey tudta, ha nem ér oda azonnal, a férje körül összezárul a tömeg, és nem tud a közelébe férkőzni… és ha nem tud a közelébe férkőzni, lehet, hogy a tömeg végez vele. Veszélyes rajongásuk és telhetetlen aggodalmuk végez Scott-tal. És a kimaszott életbe, mi van, ha Scott haldoklik. Akkor neki ott a helye mellette, ott akar lenni vele, amikor kilép az életből. Amikor – a szülei generációjának szavajárásával – távozik.

– Biztos voltam benne, hogy meghal – mondta Lisey a napfényben úszó, néma szobának, a fal mellett tekergőző poros könyvkígyónak.

Lisey odarohant földön fekvő férjéhez, a fotóriporter pedig – aki eredetileg mindössze azért jelent meg a könyvtárépület alapkőletételén, hogy lencsevégre kapja az egyetem vezetőségét és a híres írót, amint kiássák az Első Lapát Földet – sokkal izgalmasabb képeket készíthetett. Igazi címlapfotót, amivel a szerencsés riporter bekerülhetett a halhatatlanok táborába, olyan fénykép, amit ha reggelizés közben pillant meg az ember, a döbbenettől megáll a keze félúton a kukoricapehellyel teli tál és a szája között, a kanalából a tej az apróhirdetésekre csöppen, mint a kezét a hasára szorító, haláltusáját vívó Oswald fényképe, akinek időtlenségbe dermedt, fájdalomtól eltorzult arcát sosem felejti el, aki egyszer látta. Lisey-n kívül senki más nem vette észre, hogy a híres író felesége is ott van a képen. Pontosabban a papucscipője lapos sarka belóg a képbe.

A fénykép alatt a következő felirat volt olvasható:

S. Heffernan a U-Tenn Campus Biztonsági Szolgálatának vezetője Tony Eddingtonnak gratulál, aki pillanatokkal az itt látható felvétel elkészülte előtt mentette meg a híres író, Scott Landon életét. „Tony Eddington egy igazi hős – nyilatkozta Heffernan parancsnok a sajtónak. – Egyedül neki volt esélye, hogy közbeavatkozzon.” (további részletek a 4. és 9. oldalon)

A lap bal oldalán egy viszonylag hosszú üzenet állt, de Lisey-nek nem volt ismerős a kézírás. A lap jobb szélére Scott írt két sort, az első valamivel nagyobb betűkből állt, mint a második. Lisey alig hitt a szemének, amikor észrevette a cipője sarkára mutató apró nyilat. Azonnal megértette, mit jelent ez: Scott észrevette őt a képen. A fotó és a felesége beszámolója – aminek a következő címet adta: Lisey és az Őrült, hátborzongató mese egy megtörtént esetről – segített Scottnak, hogy összeálljon a kép. Vajon Scott dühös lett? Nem. Mert tudta, hogy a felesége sem lenne az. Tudta, hogy Lisey viccesnek találná, mert alapjában véve az volt, egy kimaszott botrány, de akkor miért küzd most Lisey mégis a könnyeivel? Soha életében nem lepték meg, csapták be vagy vezették félre ennyire az érzései, mint az utóbbi néhány napban.

Lisey a könyv tetejére ejtette az újságkivágást, mert attól félt, hogy a könnyei ugyanúgy feloldják a papírt, ahogyan a nyál a vattacukrot. Kezét a szeme elé tartotta, és várt. Amikor biztos volt benne, hogy a könnyei nem csöppennek rá, újra kezébe vette az újságkivágást, és elolvasta, mit írt Scott a lap szélére.

Mindenképpen mutasd meg Lisey-nek! Halálra röhögi magát! De megérti majd? Az előzetes vizsgálat szerint igen!

Scott a hetvenes években divatos szmájlivá alakította a felkiáltójel pontját, mintha így akarná megüzenni Lisey-nek, hogy legyen szép napja. Bár tizennyolc év késéssel kapta meg, Lisey megértette az üzenetet. Tizennyolc évet késett, na, és akkor mi van? Az emlékek birodalmában minden relatív.

Nagyon zen, szöcske, mondta volna Scott.

– Persze, nagyon zen, te fafej. Eszembe jutott, vajon hogy mehet a sora mostanság Tonynak. Én ezen töprengek. Tony, a hírneves Scott Landon megmentője. – Lisey elnevette magát, és a szemében csillogó könnyek végigcsorogtak az arcán.

Aztán az óramutató járásával ellenkező irányba fordította a képet, és elolvasta a másik, hosszabb üzenetet.

8-18-88

Kedves Scott (ha szólíthatom így): Gondoltam, biztosan örül majd ennek a C. Anthony („Tony”) Eddingtonról készült fényképnek. Ő az a végzős hallgatónk, aki megmentette az Ön életét. Egyetemünk, természetesen, kitünteti majd a fiatalembert. Úgy gondoltam, talán Ön is szeretné felvenni vele a kapcsolatot. A címe: 748 Coldview Avenue, Nashville North, Nashville, Tennessee 37235. Mr. Eddington, ez a „szegény, de büszke” fiú, Dél-Tennesseeből, egy igen finom családból származik, és egyetemünk egyik legkiválóbb (szárnyát bontogató) költője. Ön is biztosan szeretné megköszönni neki, amit tett (és talán meg is akarja jutalmazni őt).

Maradok legmélyebb tisztelettel:

Roger C. Dashmiel, docens

Angol tanszék, Tennessee Egyetem, Nashville

Lisey még egyszer elolvasta az üzenetet, aztán harmadszor is, és bár továbbra sem hervadt le az arcáról a mosoly, keserűséget érzett. Megértette ugyanis, hogy Roger C. Dashmielnek és a biztonsági őrnek halvány fogalma sincs, hogy mi történt valójában. Ez azt jelenti, hogy az egész világon mindössze két ember tudja az igazságot az aznap délután történtekkel kapcsolatban: Lisey Landon és Tony Eddington, a mi Tonynk, aki az egészet ügyesen megíja maj’ az évkönyvben. De az is lehet, hogy a „mi Tonynk” sem fogta fel, mi történt azután, hogy Scott ünnepélyen kiásta az első lapát földet. Ki tudja, talán a sokktól Tony is emlékezetkiesésben szenvedett. Tisztázzunk valamit: simán lehet, hogy a srác azt hiszi, ő mentette meg Scott Landon életét.

Nem. Ez nem lehet igaz. Lisey inkább arra gyanakodott, hogy Dashmiel ezzel az újságkivágással és a lap szélére firkantott mézesmázos üzenettel akart bosszút állni Scotton azért, mert… De miért is?

Mert Scott udvarias volt?

Mert nem ájult el Monsieur de Littérature Dashmieltől?

Mert Scottot csak egy gazdag és mázlista gennyládának tartotta, aki egy halom pénzt zsebel be azért, mert elmond néhány lelkesítő szót, és kiás egy lapát földet? Amit ráadásul előre fellazítottak neki…

Mindez együtt. És még sok minden más. Lisey szerint a fickó abban a tévhitben élt, hogy egy igazságosabb világban ő, Roger C. Dashmiel állna az értelmiségi körök és a diákok érdeklődésének középpontjában, míg Scott Landon meg a beszari kis felesége látástól vakulásig gürizne az egyetemen, nekik kellene éjjel-nappal mások talpát nyalni, nekik kellene kiigazodni a tanszékek zavaros ügyeiben, és nekik kellene állandóan megküzdeni azért, hogy magasabb fizetési kategóriába kerüljenek.

– Bármi volt is az oka, Dashmiel nem kedvelte Scottot, és így állt bosszút – törte meg Lisey hangja az üres, napfényes szobák csendjét. – Ezzel az… újságkivágással.

Még egy pillanatig elidőzött ennél a gondolatnál, aztán kezét a mellkasára téve hangos nevetésben tört ki.

Miután sikerült egy kicsit összeszednie magát, megkereste azt a bizonyos cikket az évkönyvben: Amerika leghíresebb regényírója az új egyetemi könyvtár alapkőletételénél. A cikket Anthony Eddington írta, akit sokan csak Tonynak hívtak. Lisey végiglapozta az évkönyvet, és döbbenten tapasztalta, hogy újra képes haragot, sőt dühöt érezni. Mert az évkönyvben egy árva szó sem esett arról, hogyan végződött az aznapi ünnepség – ami azt illeti a cikk írójának feltételezett hőstettéről sem. Egyedül az utolsó sor utalt arra, hogy aznap valami borzalmas dolog esett meg az egyetemen: „A programot váratlan események zavarták meg, ezért az alapkőletétel után Mr. Landon nem tudta elmondani beszédét, és az egyetemi társalgóba szervezett felolvasóest is elmaradt. Reméljük azonban, hogy hamarosan újra vendégül láthatjuk egyetemünkön a kortárs amerikai irodalom óriását. Ki tudja, talán ő avatja fel a Shipman Könyvtárat, mikor az intézmény – előreláthatóan – 1991-ben megnyitja kapuit.”

Lisey-nek emlékeztetnie kellett magát, hogy az egyetemi évkönyvet olvassa. A csillogó, méregdrága, kemény borítójú kiadványt valószínűleg az egyetem pénzes öregdiákjainak is kipostázzák, érthető tehát az óvatosság. Ettől aztán Lisey haragja is csillapodott valamelyest. Tényleg azt hitte, hogy a U-Tenn Review-ban újra közlik az egész véres sztorit? Ezzel biztosan meghoznák az öregdiákok adakozási kedvét? Lisey emlékeztette magát arra, hogy Scott is viccesnek találná a dolgot, és ez segített neki… de teljesen azért mégsem nyugtatta meg ez a gondolat. Elvégre Scott nem volt ott vele, hogy átkarolja, hogy megcsókolja a nyakát, hogy a mellét gyöngéden simogatva elterelje a figyelmét, és eszébe juttassa, hogy mindennek megvan a maga ideje… megvan a vetés ideje, és megvan az aratásé, megvan, hogy mikor kell összekapnia magát, és mikor kell kiengedni, úgy bizony.

De Scott halott, az istenit neki! És…

– És értetek áldozta a vérét – suttogta Lisey sértetten, és a hangja hátborzongatóan emlékeztetett Manda hangjára. – Kis híján az életét áldozta értetek. Kész csoda, hogy végül mégsem így történt.

Scott megint úgy beszélt hozzá, ahogyan csak ő tudott. Lisey azonban sejtette, hogy mindez a benne lakozó hasbeszélő műve. A hasbeszélő szólalt meg Scott hangján – senki sem emlékezett nála tisztábban, és senki sem szerette nála jobban ezt a hangot. De valahogy mégis más érzés volt. Úgy érezte, mintha tényleg Scott szólna hozzá.

Az én életemben te voltál a csoda, mondta Scott. Te voltál a csoda az életemben. Te tartottad távol tőlem a sötétséget, Lisey. A ragyogásoddal.

– Gondolom, néha előfordult, hogy így érezted – jegyezte meg Lisey szórakozottan.

– Forró volt, ugye?

Igen. Forró volt. De nemcsak forró, hanem…

– Nyirkos – szólalt meg Lisey. – És párás. Az elejétől fogva rosszul éreztem magam.

A könyvkígyó előtt ülve, a U-Tenn Nashville Review 1988-as számával ölében Lisey-nek bevillant egy kép a nagymamájáról, amint régi otthonukban a csirkéket eteti.

– A fürdőszobában éreztem magam először igazán rosszul, mert eltörtem a…

3

Lisey az üvegre gondol, a törött üvegre. Kivéve, mikor azon jár az esze, milyen jó lenne, ha végre enyhülne az elviselhetetlen hőség.

Kezét illedelmesen összekulcsolva áll Scott mögött, a férfitól kissé jobbra, és figyeli, hogyan egyensúlyozik a férje fél lábon, miközben a másik lábát a giccses kis ásóra teszi, és belenyomja a laza földbe. A földet – ez teljesen nyilvánvaló – kizárólag erre az alkalomra hozatták a helyszínre. Elviselhetetlen a forróság, a levegő párás és fülledt, ráadásul az alapkőletételen szép számmal megjelent érdeklődő tovább rontja a helyzetet. Az egyetemi méltóságokkal ellentétben a bámészkodók nem vágták ünneplőbe magukat, és bár a hőség farmerban, rövidgatyában, meg bringásnadrágban sem sokkal elviselhetőbb, Lisey irigykedve nézi őket az első sorból, és úgy érzi, mindjárt elolvad a kemenceforró tennesseei délutánban. Már az is kiborító, hogy mozdulatlanul kell állni, hiába vette fel ugyanis a legjobb nyári ruháját, egyfolytában azon aggódik, mennyi idő alatt izzadja át a világosbarna felsőt, amit a kék műselyem melltartóra vett. Direkt jó nagy melltartót vett fel a hőségre való tekintettel, a fehérnemű mégis durván belehasít a cicijébe. Szép napot, szerelmem!

Mindeközben Scott tovább egyensúlyoz az ásón. A haja túlságosan megnőtt hátul, az időnként feltámadó forró szél összeborzolja. Ideje volna levágatni. Lisey tudja, ha Scott a tükörbe pillant, úgy érzi, egy rocksztár néz vissza rá, ha ő néz a férjére, inkább egy szakadt hobót lát, amilyenről Woody Guthrie énekelt. Scott rendesen viselkedik, miközben a fotós körbejárja. Átkozottul rendesen. A bal oldalán egy Tony Eddington nevű srác toporog, aki ezt az egész cirkuszt ügyesen megírja majd az egyetemi újságban, a jobb oldalán pedig a házigazda, az angol tanszék oszlopos tagja, bizonyos Roger C. Dashmiel áll. Dashmiel az a típus, aki nemcsak azért látszik jóval idősebbnek a koránál, mert szinte teljesen kopasz, és hatalmas hasat eresztett, hanem mert a nap huszonnégy órájában halálosan komolyan veszi magát. Lisey szerint még a szellemességeit is úgy adta elő, mintha biztosításikötvény-záradékokat olvasna fel. Ráadásul tovább rontja a helyzetet, hogy Dashmiel szemmel láthatóan egyáltalán nem kedveli Scottot. Lisey ezt azonnal megérezte (könnyen kiszúrta, mert a férfiak többsége kedveli Scottot), és attól kezdve volt mire fogni nyugtalanságát. Mert Lisey tényleg nagyon nyugtalan volt. Megpróbálta bemagyarázni magának, hogy mindez csak a fülledt levegő és az égbolt nyugati felén gyülekező felhők miatt van, melyek a délutáni viharok – vagy akár egy komolyabb tornádó – érkezését jelzik. A légnyomásmérő biztosan alacsonyan áll. Pedig reggel háromnegyed hétkor Maine-ben, amikor kikászálódott az ágyból, a barométer nem süllyedt. Csodaszép nyári reggelre ébredt, a nap épp akkor kelt fel, a napsugarak megcsillantak a ház és a Scott dolgozószobájának helyet adó pajta közötti harmatos füvön. Az égen egyetlen felhő sem úszott, az öreg Dave Debusher ilyenkor azt szokta mondani: „Na, ez a nap aztán tényleg semmilyen.” Mégis, abban a pillanatban, amikor Lisey letette a talpát a hálószoba tölgyfa padlójára, és eszébe jutott a nashville-i kiruccanás – nyolckor indulás a portlandi repülőtérre, a Delta Airlines nashville-i járata kilenc negyvenkor száll fel –, úrrá lett rajta a rettegés, a gyomra pedig összerándult az amúgy teljesen indokolatlannak tűnő félelemtől. Lisey értetlenül és döbbenten fogadta ezeket a szokatlan érzéseket, hiszen világéletében szeretett repülni, különösen, ha Scott-tal utazhatott: ilyenkor szorosan összebújva ültek egymás mellett, kezükben könyvvel. Néha Scott olvasott fel egy részletet a könyvéből, néha pedig Lisey. Néha hozzábújt, megsimogatta, és ahogy felpillantott, összetalálkozott a tekintetük. Scott ünnepélyes, komolykodó arccal nézett rá. Mintha Lisey még mindig rejtély lenne számára. Aztán néha a turbulencia dobálni kezdte a gépet, de Lisey ilyenkor sem ijedt meg. Igazából élvezte a hullámvasutazást, mert a gyerekkorát juttatta eszébe, a topshami vidámparkot, amikor a nővéreivel felültek a Repülő Csészealjra meg a Vad Egérre. Scott sem rendült meg különösebben, ha viharba kerültek. Lisey-nek eszébe jutott az egyik húzósabb leszállás Denverben – heves széllökések dobálták a gépet, ahogy a Kamikaze Légitársaság kis légcsavaros belföldi járatával keresztülrepültek a viharfelhőkön –, amikor Scott, arcán őrült vigyorral, úgy fickándozott az ülésben, mint egy kisgyerek, aki ki akar menni a vécére. Scott sokkal jobban tartott a nyugodt, éjszakai repülőutaktól. Előfordult, hogy mosolyogva beszélt olyasmikről, amiket a kikapcsolt tévékészülékek képernyőin láthat az ember. Vagy a megfelelő szögben tartott nagyító lencséjében. Amikor Scott így beszélt, mindig rettenetesen megijesztette Lisey-t. Egyrészt mert Scott őrültségeket magyarázott, másrészt mert Lisey úgy érezte, ennek ellenére mégis érti, miről beszél a férfi. Még ha nem akarta is megérteni.

Szóval biztosan nem a barométer állása töltötte el aggodalommal, sem az újabb repülőút. A fürdőszobában azonban, amikor a mosdó fölötti lámpa kapcsolója felé nyúlt – nyolc éve, azaz nagyjából háromezer napja, mióta a Sugar Top Hillen laktak, mióta véget ért az állandó utazgatás, számtalanszor fel- és lekapcsolta már a lámpát anélkül, hogy bármi baleset történt volna –, sikerült úgy lesodornia a fogkefékkel teli fogmosó poharat, hogy az a mélybe bucskázva nagyjából háromezer apró darabra tört szét a padlócsempén.

– A rohadt életbe, hogy szakadna rá az ég! – kiáltott fel Lisey, és ijedten vette észre, hogy… de hiszen ő sosem volt babonás. Sem Lisey Landon, az író, Scott Landon felesége, sem a Lisbon Falls-i kis Lisey Debusher nem volt babonás. A babonák a csóró íreknek valók.

Scott, aki – két csésze kávéval és egy rakás vajas pirítóssal – épp akkor lépett be a hálószobába, a csörömpölésre azonnal megtorpant.

– Mittörté el, kicsim?

– Nem ér többet annál, mint ami kipottyan egy kutya seggéből – vakkantotta Lisey, aztán hirtelen rádöbbent, hogy ez Debusher nagyi szavajárása, Debusher nagyi pedig átkozottul babonás nőszemély hírében állt. Lisey alig múlt négyéves, mikor az öreglányt a ravatalozóra fektették. És ennek ellenére mégis ilyen tisztán emlékszik Debusher nagyira? Hát, nagyon úgy fest a dolog. Ahogy Lisey a fürdőszoba padlójára csöppent fogkrémre pillantott, a nagyi dohányfüsttől rekedt hangját hallotta, amint azt magyarázza neki, mit is jelent a törött üveg… és most újra a nagyi hangját hallja, miközben a hőségben ácsorogva figyeli, milyen jó arc a férje, és milyen jól áll neki a könnyű, nyári sportzakó (mégis hiába minden, bármilyen vékony a kabát, Scott hónaljánál hamarosan izzadságfoltok jelennek meg).

– Törött üveg reggel, törött szív este.

Így hangzott Debusher nagyi szentírása, amit az egyik Debusher lány egy életre megjegyzett. Lisey az emlékezetébe véste a mondást, a nagyi másnap hörögve, holtan esett össze a baromfiudvaron, a derekán tápszerrel tömött kötény, az ingujjába pedig felcsúszott egy zacskó Beechnut.

Sem a hőség, sem az utazás, sem Dashmiel, aki az angol tanszékvezető helyett – ő ugyanis előző nap kórházba került, és sürgős epehólyagműtétet hajtottak végre rajta – végül Scottot fogadta, hanem egy törött fogmosó pohár, és régóta halott ír öreganyja mondása miatt borult ki. És az a vicc az egészben (ahogyan arra Scott később rámutatott), hogy Lisey ettől simán kiakad. Ennyi is elég hozzá.

Néha, suttogja majd erőlködve a kórházi ágyon fekvő Scott Lisey-nek (hajszál híja, hogy nem a kórbonctanon feküdt kiterítve, egyszer s mindenkorra véget értek volna álmatlan éjszakái, mikor gondolataiba merülve virrasztott), néha úgy érzi az ember, hogy ami sok, az sok. Ahogyan azt mondani szokás.

És Lisey pontosan tudni fogja, miről beszél Scott.

4

Lisey sejti, hogy Roger Dashmiel a háta közepére kívánja ezt az egész cirkuszt, de ettől még cseppet sem kedveli jobban. Ha az ünnepségnek esetleg volt valami írásban rögzített programterve, Hegstrom professzor (akit előző nap műtöttek az epehólyagjával) az altatástól kába fejjel nem tudta elmondani Dashmielnek vagy bárki másnak a tanszékről, hogy mi az, és esetleg hová tette el. Következésképpen Dashmielnek egész nap jópofiznia kell egy rakás emberrel, élükön egy íróval, aki már az első perctől kezdve ellenszenves volt neki. Az egyetemi méltóságok a gatyarohasztó hőségben az Inman teremből átsétáltak ahhoz a területhez, ahol a jövőben a Shipman Könyvtár áll majd. Dashmiel útközben szólt Scottnak, hogy rögtönözniük kell. Scott kedélyesen megvonta a vállát. Neki aztán teljesen mindegy. Scott Landonnak lételeme volt a rögtönzés.

– Először bemutatom magát – mondta a férfi, akire Lisey az elkövetkező években csak úgy gondolt: a betoji déli szarcsimbók. A parcella felé tartottak, ahol egy szép napon majd a könyvtár áll (Dashmiel úgy mondta, könyf-tár). A levegő forró volt és vibrált. Az esemény megörökítésével megbízott fotós a gépét kattogtatva táncolt körülöttük, úgy nyüzsgött, mint egy éhes szúnyog. Lisey nem messze előttük meglátta a téglalap alakú, friss földdel leszórt területet. A földet valószínűleg aznap reggel hozták, nagyon frissnek tűnt. Mivel senkinek nem jutott eszébe, hogy ponyvával takarja le, a föld felszíne máris szürkülni kezdett a napon.

– Valakinek muszáj lesz – felelte Scott.

Scott kedvesen szólt hozzá, Dashmiel azonban olyan képet vágott, mint akit alaptalanul megrágalmaztak. Aztán felsóhajtott, és eltökélten folytatta.

– Miután bemutatom, a közönség tapsolni fog…

– A nappalt pedig az éjszaka követi.

– …asztán maga is szó’ etykét szót – fejezte be mondókáját Dashmiel. A leendő könyvtárépületnek helyet adó kopár építési telek mögött a parkoló aszfaltja csillant meg a napfényben. Lisey egy nem létező tó vizét látta fodrozódni a sima, szürke aszfalton, a rikító sárga felfestéseken túl.

– Nagy öröm és megtiszteltetés ez számomra – jegyezte meg Scott.

Dashmiel láthatóan nem tudott mit kezdeni Scott kedélyes válaszaival.

– Remélem, azé nem szándékszik tú sokáig beszélni az alapkőletételné – tapogatózott Dashmiel, ahogy az elkerített terület felé közeledtek. Mivel az építési telekre senkit sem engedtek be, az érdeklődők egészen a parkolóig megtöltötték a területet. Ráadásul az Inman teremből is rengetegen elkísérték a Landon házaspárt és Dashmielt. A parkoló mellett várakozó és az őket kísérő csoport nemsokára össze fog olvadni, aminek Lisey – akit csak annyira zavart a tömeg, mint amikor hatezer méter magasan légörvénybe kerül a gépe – nem igazán örült. Az jutott eszébe, ha egy ilyen fülledt napon ennyi ember simán elszívja az összes levegőt. Buta ötlet, mégis…

– Iszonyatos a hőség. Még itt Nashville-ben, augusztusban is ritka, hogy ilyen meleg legyen. Nem gondolja, Tony?

Tony Eddington szolgálatkészen bólintott, de meg se mukkant. Ez ideig mindössze egyetlenegyszer szólalt meg, amikor bemutatta Stefan Queenslandet, a nashville-i American című lap fáradhatatlanul ugráló fotósát – aki mellesleg szintén az egyetemen végzett, 1985-ben. – Remélem, mindenki készséges lesz vele – jegyezte meg Tony Eddington, mikor elindultak az Inman teremből az alapkőletétel helyszínére.

– Miután elmondta a beszédét – folytatta Dashmiel –, és újra megtapsolják, Mr. Landon…

– Scott, ha kérhetem.

Dashmiel kényszeredetten elvigyorodott, de aztán egy pillanat alatt rendezte vonásait.

– Tehát, Scott, miután befejeszded a beszéded, megragadod asz ázsót, és kifordítod asz elzső labád főded. – Befejeszded? Ázsót? Elzső labád főded? Lisey először nem értette, miről magyaráz Dashmiel, aztán rájött, hogy minden bizonnyal az első lapát földről van szó, amit Scottnak kell kifordítani az ásóval. Mindenesetre Lisey-nek komoly kétségei támadtak Dashmiel louisianai akcentusának hitelességét illetően.

– Szerintem ez így teljesen rendben van – felelte Scott. Mást nem is tudott mondani, mert megérkeztek az ünnepség helyszínére.

5

Talán a törött fogmosó pohár emléke miatt – a rossz előjel nem hagyja nyugodni –, de Lisey a teherautóval odaszállított földet frissen betemetett sírnak látja: óriásoknak való, XL-es sírnak. A sír körül a két tömeg egyesül, fojtogató a hőség, mint egy vákuumos kemencében. A díszes, hurkolt bársonykötél korlát mellett a campus biztonsági szolgálatának őrei strázsálnak. Dashmiel, Scott és Tony Eddington már át is bújt a kötél alatt. Queensland, a fotós, hatalmas Nikon kameráját az arca előtt tartva fáradhatatlanul táncol körülöttük. Weegee apród szolgálatban, gondolja Lisey, és hirtelen rájön, hogy irigyli a fiút. Szabadon röpköd a hőségben, mint egy megvadult légy. Huszonöt éves, és sínen van az élete. Dashmiel egyre türelmetlenebbül méregeti Queenslandet, őt azonban szemmel láthatóan hidegen hagyja a dolog. Egészen addig nem vesz tudomást Dashmielről, amíg megfelelő beállításból sikerül lefényképeznie a vendéget. Lisey már sejti, hogy Scott egyedül feszít majd a képen, lábát a gagyi kis ezüstásóra teszi, haját összeborzolja a bágyadt szél. Ifjabb Weegee végül mégis leereszti a kezét, hátralép, és megáll a tömeg szélén. Lisey ekkor – miközben arcán szomorkás mosollyal figyeli Queenslandet – pillantja meg először az őrültet. Ahogyan azt az egyik helyi újság tudósítója később megállapítja majd, olyan az arca, mint „John Lennonnak a heroinnal folytatott románca utolsó napjaiban: beesett, de éber szeme különös és nyugtalanító kontrasztban van reménytelen vágyódásról tanúskodó, gyermeki arcával”.

Egyelőre azonban Lisey mindössze a srác kócos, szőke hajára lesz figyelmes. Ma nem igazán érdeklik az emberek. Alig várja, hogy véget érjen ez a cirkusz, és eltűnhessen az angol tanszék mosdójában, ahol végre megigazíthatja majd a fenekébe csúszott, rakoncátlankodó bugyiját. Pisilnie is kell, de ez most, finoman szólva, másodlagos.

– Hölgyeim és uraim! – kezdi Dashmiel mézesmázos hangon. – Engem ért az a különleges megtiszteltetés, hogy bemutassam önöknek Mr. Scott Landont, a Pulitzer-díjas Ereklyék és a Nemzeti Könyvdíjjal kitüntetett A csavargó lány című regények szerzőjét. Mr. Landon elragadó felesége, Lisa társaságában jött el hozzánk a messzi Maine-ből, hogy részt vegyen a Shipman Könyftár alapkőletételén. Igen, hölgyeim és uraim, végre elérkezett a nagy pillanat, és végre mekkezdődik könyftárunk építése. Most pedig Scott Landon következik, hadd halljam, hogyan köszöntik őt a nashville-iek!

A tömeg con brio tapsolni és éljenezni kezd. Tenyerét lágyan összeütve Scott Landon elragadó felesége is bekapcsolódik az ünneplésbe. A Nemzeti Könyvdíjat A csavargó lányá-ért kapta, nem A csavargó lány-ért, gondolja Lisey Dashmielre pillantva. És szerintem ezt nagyon jól tudod. Szerintem direkt rontottad el. Miért utálod ennyire Scottot, te szánalmas féreg?

Ekkor Lisey észreveszi a Dashmiel háta mögött álldogáló Gerd Allen Cole-t. Bozontos szőke haja a szemébe lóg, fehér ingének ujját felhajtotta, közszemlére téve satnya bicepszét. A jó néhány számmal nagyobb inget nem tűrte be, így az kis híján kopott farmernadrágja térdéig lelóg. A lábán csatos munkásbakancs. Borzalmasan meleg lehet, gondolja Lisey. A Szőke srác nem csatlakozik az ünneplő tömeghez, karba font kézzel áll, ajka – melyen hátborzongatóan nyájas mosoly játszik – alig észrevehetően mozog, mintha némán imádkozna. Szemét egy pillanatra sem veszi le Scottról. Lisey azonnal tudja, hová tegye a fickót, ismeri a fajtáját. Vannak ezek az arcok – szinte kivétel nélkül férfiak –, akiket Lisey egyszerűen csak Scott űrcowboyainak hív. Az űrcowboyoknak mindig rengeteg mondanivalójuk van. Meg akarják ragadni Scott karját, hogy elmeséljék neki, sikerült megfejteniük regényei titkos üzenetét. Tudják, hogy ezek a könyvek valójában útmutatók Istenhez, a Sátánhoz vagy a gnosztikus evangéliumokhoz. Az űrcowboyok órákon át képesek levegővétel nélkül magyarázni a szcientológiáról, a számmisztikáról, vagy (ahogyan egyszer már megesett) Brigham Young Mérhetetlen Hazugságairól. Néha a túlvilágról támad kedvük csevegni. Két éve például egy texasi űrcowboy stoppal utazott Maine-be, hogy elbeszélgessen Scott-tal az általa csak maradványoknak nevezett dolgokról. Elmondása szerint a maradványok nagy része a déli félteke lakatlan szigetein lelhető fel. Azt is tudta, hogy Scott az Ereklyék-ben ezekről írt. Megmutatta Scottnak a szövegben aláhúzott szavakat, melyek az elméletét voltak hivatottak bizonyítani. Lisey-t nagyon idegesítette a fickó, akinek dülledt szeméből hidegség áradt. Scott azonban kellemesen elbeszélgetett vele, sörrel kínálta, röviden megvitatták a Húsvét-sziget monolitjainak rejtélyét, Scott elkérte tőle a tanulmányait, kezébe nyomta az Ereklyék egy dedikált példányát, aztán útjára bocsátotta. És a srác majd kiugrott a bőréből örömében. Kiugrott a bőréből? Felszökkent a Holdra. Ha Scott igazán akarta, bárkit el tudott bűvölni. Egyszerűen bámulatos volt, nincs rá jobb szó.

Lisey-nek meg sem fordult a fejében, hogy pillanatokon belül elszabadul a pokol, hogy a Szőke srác Mark David Chapmant akar játszani, és rálő a férjére. Másként forog az agyam, mondhatta volna Lisey. Egyszerűen nem tetszett, ahogy a fickó motyogott.

Scott a könyveinek borítójáról oly jól ismert Landon-vigyorral köszöni meg a közönségnek a tapsot és az innen-onnan felhangzó rekedt bekiabálásokat, lábát egész idő alatt a gagyi kis ásón tartja, közben az ásó éle lassan az ő tiszteletére hozatott földbe mélyed. Scott az intuíciójára bízza magát (szinte sosem kellett még csalódnia a megérzéseiben), és további tíz-tizenöt másodpercig hagyja, hogy folytatódjon a tapsvihar, aztán int, hogy szólni kíván. És a dolog működik. A tömeg egy pillanat alatt elcsendesedik. Elég laza, még ha kicsit ijesztőnek tűnik is.

Scott hangja közel sem olyan erős, mint Dashmielé, de Lisey tudja, hogy még a legutolsó sorban is hallani fogják, hiába felejtettek el a szervezők mikrofont vagy megafont biztosítani. Az emberek hegyezik a fülüket, nehogy akár csak egyetlen szót is elmulasszanak. A Híres Ember eljött közéjük. A Gondolkodó, az Író. Bölcsessége gyöngyeit fogja eléjük szórni.

Gyöngyöt a disznók elé, gondolja Lisey. Ezek elé az izzadó disznók elé. Mintha az apja egyszer azt mondta volna, a disznók nem izzadnak.

A vele szemben álló Szőke srác óvatosan hátrasimítja sápadt, magas homlokába lógó haját. A srác keze ugyanolyan fehér, mint a homloka. Már csak egy malacka őrzi a házat, gondolja Lisey, ő olyan otthon ülő fajta, de ha egyszer ehhez van kedve? Sokféle furcsa gondolat gyötri, amit szeretne megérteni.

Lisey egyre idegesebben toporog, selyem alsóneműje egyre mélyebbre vág a fenekébe. Úgy érzi, mindjárt megtébolyodik. Még a Szőke srácról is megfeledkezik, miközben azon rágódik, hogyan tudna kiosonni… miközben Scott beszédet mond… anélkül, hogy észrevennék.

Jó Mami felemeli a hangját. Nagyon morcos. Három szót mond csak. Nem tűr ellentmondást. Ne, Lisey, várj!

– Nincs kedvem prédikálni – magyarázza Scott, és Lisey felismerni véli Gully Foyle beszédstílusát. Gully Foyle Scott kedvenc regényének, Alfred Bester Tigris! Tigris! című művének főszereplője. – Ilyen hőségben nem lehet prédikálni.

– Nyalábolj fel minket, Scotty! – idézte valaki a parkolóban ácsorgók közül Kirk kapitányt a Star Trek-ből. A többiek nevetnek, éljeneznek, tapsolnak.

– Sajna, nem megy, haver – feleli Scott. – A teleportálók bedöglöttek, és teljesen kifogytunk a lítiumkristályból.

A beszólást és a riposztot hangos tetszésnyilvánítás kíséri. A tömeg eddig még nem, Lisey viszont legalább ötvenszer hallotta már mindkettőt. A Lisey-vel szemben álló Szőke srác halványan elmosolyodik. Bőrén nem csillognak izzadságcseppek, jobb kezének hosszú ujjait vékony, nőies bal csuklójára kulcsolja. Scott leveszi a lábát az ásóról, nem úgy, mint aki elvesztette a türelmét, hanem úgy, mint aki rájön, hogy – legalábbis pillanatnyilag – valami másra is tudja használni az eszközt. Nagyon úgy fest, hogy ez a helyzet. Lisey elbűvölve figyeli, ahogy a csúcsformában lévő Scott rögtönözni kezd.

– Ezerkilencszáznyolcvannyolcat írunk, és a világra sötétség borult – folytatja Scott, és könnyedén belecsúsztatja a díszes ásó rövid fanyelét lazán összezárt öklébe. Az ásó ezüstözött fejéről visszaverődő napsugarak egy pillanatra elvakítják Lisey-t. Aztán Scott könnyű nyári kabátjának ujja mögé rejti az ásó fejét, majd a vékony nyelet mutatópálcának használva sorolni kezdi a borzalmakat és a tragédiákat.

– Márciusban Oliver North tábornokot és John Poindexter altengernagyot összeesküvéssel vádolják meg. Isten hozott az Irán-kontra-ügy csodálatos világában, ahol a fegyverek irányítják a politikát, és a pénz irányítja a világot.

– Gibraltáron a brit hadsereg különleges alakulatának katonái megölnek három fegyvertelen IRA-st. Talán érdemes lenne megváltoztatni a jelmondatukat. Az „Aki mer, az nyer” helyett ezután használják inkább az „Előbb lövünk, aztán kérdezünk” mottót.

Nevetés hulláma fut végig a tömegen. Az aktuális politikai eseményekről szóló, előzetes egyeztetés nélkül beiktatott kiselőadás teljesen összezavarja Dashmielt, aki vörös fejjel, bosszúsan figyeli Scottot. Tony Eddington viszont végre tollat ragad.

– De elég körülnéznünk a saját házunk táján. Júliusban a légierő egyik vadászgépe tévedésből leszedett egy iráni utasszállító repülőgépet, kétszázkilencven utassal fedélzetén. A kétszázkilencven áldozat között hatvanhat gyerek volt.

– Ezrek halnak meg AIDS-ben, arról pedig halvány fogalmunk sincs, hányan betegednek meg. Százezrekről van szó? Vagy milliókról?

– Sötétség borul a világra. A Yeats által megjósolt vérözön nemsokára mindent elsöpör, az ereje pedig egyre nő.

Scott lehajtja a fejét, a megszürkült földet nézi. Lisey-t hirtelen elfogja a rettegés, hogy a férfi talán azt a foltos oldalú valamit pillantotta meg. Lisey attól fél, hogy Scott elájul, vagy – amitől annyira tart – összeomlik (az igazat megvallva Lisey legalább annyira fél ettől, mint Scott). Mielőtt azonban Lisey szíve vadul verni kezdene, Scott felemeli a fejét, elvigyorodik, mint egy kisgyerek a vásárban, majd az ásó nyelét villámgyors mozdulattal átdugja összeszorított ujjai között. Látványos mozdulat, mintha a fél életét biliárdtermekben töltötte volna, az első sorokban álló srácok egyszerre hördülnek fel. Scott azonban még nem végzett. Maga elé tartja, és az ujjai közt pörgetni kezdi az ásót. Pár pillanat, és az ásó máris elképesztő sebességgel forog a kezében. A váratlan mutatvány lenyűgöző, mint egy mazsorettbemutató. Az ásó ezüstözött lapátja vakítóan csillog a napfényben. Lisey 1979-ben ment hozzá Scotthoz, de mind a mai napig fogalma sem volt arról, hogy a férje repertoárjában ilyen elképesztően laza mozdulatok is szerepelnek. (Hány év kell ahhoz, tűnődik Lisey két éjszakával később, ahogy egyedül fekszik a lerobbant motelszobában az ágyon, és a narancsszínű Holdat ugató kutyákat hallgatja, hogy az együtt töltött napok egymásra halmozódó súlya összenyomjon egy házasságot? Mekkora mázli kell ahhoz, hogy a szerelem túlélje az embert?) Ébresztő! Ébresztő! Mintha ezt üzenné a gyorsan pörgő ásó ezüstözött lapátjáról a hőségtől kába, izzadságtól ragacsos embertömegre visszaverődő fény. Scott egy pillanat alatt utcai árussá változik, Lisey szívéről pedig hatalmas kő gurul le, amikor meglátja Scott hamiskás mosolyát, mintha azt mondaná: Bébi, király vagyok. Most, hogy sikerült teljesen elkeseríteni őket, a gyors gyógyulás reményében Scott megpróbál majd eladni nekik egy rakás gyanús gyógyszert. Ezzel tömi tele őket, mielőtt – reményei szerint – hazamennek. Lisey tudja, hiába a forró augusztusi délután, az emberek beveszik a dolgot. Amikor Scott csúcsformában van, mint most, egy eszkimóra is simán rátukmál egy mélyhűtőt… és áldja meg az Isten a nyelv tavát, amelynek vizéből mindannyian kortyolunk, ahogyan Scott mondta volna.

– Ha a könyvek jelentik a fényt a sötétségben – közhely ugyan, de ki higgyen benne, kinek kötelessége hinni benne, ha nem annak, aki ezeket a regénynek nevezett átkozott dolgokat írja –, akkor minden könyvtár egy-egy hatalmas, örökké égő máglya, amely körül tízezrek melegednek minden nap és minden éjjel. És ez a tűz nem négyszázötvenegy Fahrenheiten lobog. Ez a tűz négyezer Fahrenheiten lángol. Nem egy egyszerű sütőről van szó, hanem az agy hatalmas olvasztótégelyéről, az emberi szellem vörösen izzó kohóiról. Ma délután egy ilyen máglya alatt gyújtunk be, egy ilyen kohó alapjait rakjuk le. Megtiszteltetés számomra, hogy részese lehetek ennek az eseménynek. Itt a lehetőség, hogy szembeköpjük a feledést, és szétrúgjuk a tudatlanság fonnyadt tökeit.

Stefan Queensland mosolyogva kattintgatni kezd fényképezőgépével.

Scott is elmosolyodik, majd így folytatja:

– Ezt is fényképezd le! A vezetőség biztosan nem lesz elragadtatva, viszont lefogadom, hogy jól mutat majd a portfóliódban. – Scott maga elé tartja a díszes ásót, mintha megint meg akarná pörgetni. A tömeg lélegzet-visszafojtva várja a mutatványt, ám Scott ezúttal csak incselkedik velük. Bal kézzel megmarkolja az ásó nyelét, és mélyen belenyomja a szerszámot a földbe, eltüntetve a napfényben ezüstösen csillogó lapátot. Scott kiemel és oldalra szór egy lapátnyi földet, majd így kiált: – Ezennel kezdetét veszi a Shipman Könyvtár építése!

A bejelentést követő ováció mellett az addigi tapsviharok és bekiabálások leginkább a bentlakásos elit középiskolák tenisztornáin hallható visszafogott tapsikoláshoz hasonlítanak. Lisey nem tudja megállapítani, hogy az ifjú Queensland lencsevégre kapta-e, ahogy Scott ünnepélyes mozdulattal kifordítja az első földkupacot, a pillanatot azonban, amikor a férfi olimpiai bajnok kardvívó módjára magasba emeli a giccses kis ezüstásót, a fotós hangosan nevetve örökíti meg. Scott egy másodpercre megdermed ebben a pózban (Lisey épp akkor pillant Dashmielre, amikor az úriember a szemét forgatva Mr. Eddingtonra, azaz Tonyra néz). Scott aztán leereszti az ásót, és mint egy puskát pihenj állásban, vigyorogva a karjára fekteti. Az arcán és a homlokán izzadságcseppek gyöngyöznek. Az ováció fokozatosan elhalkul. Az emberek azt hiszik, véget ért a Scott Landon-show. Lisey viszont tudja, Scott még csak most készül rákapcsolni.

Amikor úgy ítéli meg, hallják, amit mond, Scott mintegy ráadásként még egyszer a földbe szúrja az ásót.

– Ezt a lapát földet Yeats prófétának ajánljuk! – kiáltja. – A kerge kosnak! Ezt pedig Poe-nak, akit Baltimore Eddie-ként is ismernek! Ezt pedig Alfie Besternek, és szégyellje magát, aki még nem olvasott tőle semmit! – Scott kezd kifulladni, és Lisey egyre jobban aggódik. Iszonyatos a hőség. Lisey megpróbál visszaemlékezni, mit ebédelt Scott. Könnyű vagy nehéz kaját?

– Ezt pedig… – Scott az egyre mélyebb gödörbe szúrja az ásót, és kiemeli az utolsó lapát földet. Az ingén sötét izzadságfoltok ütnek át. – Tudják, mit? Gondoljanak arra, aki életük első jó könyvét írta. Olyan könyvre gondoljanak, ami varázsszőnyegként repítette önöket messzire ebből a világból. Ugye értik, mire célzok?

Értik, hogy Scott mire céloz, az arcukra van írva.

– Arra a könyvre gondoljanak, amit egy tökéletes világban elsőként keresnének meg, miután a Shipman Könyvtár megnyitotta kapuit. Ezt a lapát földet ajánljuk a könyv szerzőjének. – Scott még egyszer utoljára megrázza az ásót, majd Dashmielhez fordul, akinek elméletileg elégedettnek kellene lennie a Scott Landon-show-val – azt kérték, hogy rögtönözzön, és Scott zseniálisan teljesítette a feladatot. Dashmiel ennek ellenére mégis baromi idegesnek tűnik. – Azt hiszem, végeztünk – mondja Scott, és Dashmiel felé nyújtja az ásót.

– Nem, nem, ez az öné – tiltakozik a férfi. – Tartsa meg. Szeretnénk önnek ajándékozni, hálánk jeléül. A csekkel együtt, természetesen – teszi hozzá, majd zavartan, görcsösen vigyorogva így folytatja: – Most pedig, ha nem bánja, fújjunk visszavonulót, és pihenjünk egy kicsit valamelyik légkondicionált helyiségben.

– Remek ötlet – jegyzi meg Scott, majd zavartan Lisey kezébe nyomja a díszes kis ásót, ahogyan azt az elmúlt tizenkét év során az evezőlapátoktól kezdve a plexifalú dobozokba zárt Boston Red Sox-sapkákon át, a színházi álarcokig számtalan felesleges emléktárggyal tette. A rengeteg tollkészletről nem is beszélve… Nem tudná megmondani, hány tollkészletet kapott ajándékba. Waterman, Scripto, Schaeffer, Mont Blanc, a végtelenségig lehetne folytatni a sort. Lisey az ásó ezüstösen csillogó lapátjára pillant, legalább olyan zavartan, mint kedvese (Scott még mindig a kedvese). A gravírozott felirat mélyedéseibe – Shipman Könyvtár, Alapkőletétel – apró földdarabok ragadnak, Lisey lefújja őket. Vajon ez a furcsa csecsebecse hol végzi majd? 1988 nyara van, és egyelőre még nem készült el a dolgozószoba, bár a cím már él, és Scott elkezdte bepakolni a cuccait a pajta földszinti karámjaiba. A kartondobozok oldalára Scott a következő feliratot firkantotta vastag hegyű, Magic Marker márkájú fekete filctollal: SCOTT! KORAI ÉVEK! Az ásó jó eséllyel pályázik egy helyre valamelyik félhomályos sarokban, hogy aztán soha többé ne csillanjon meg ezüstözött lapátján a napfény. Lehet, hogy Lisey fogja bevágni a kartondobozok közé, aztán poénból rá akaszt egy cédulát a következő felirattal: SCOTT! KÉSŐBBI ÉVEK! De lehetne valami díj… az a fajta képtelen és váratlan meglepetés, amit Scott úgy hív…

Dashmiel azonban már elindult. Szótlanul végigtrappol a téglalap alakú, friss földdel leszórt területen – szemmel láthatóan nagyon nincs ínyére a felhajtás, és elhatározta, amilyen gyorsan csak lehet, lefújja a programot –, megkerüli a lyukat, amit Scott az utolsó lapát föld kiemelésével kis híján gödörré mélyített. Dashmiel fényes fekete cipőjének sarka – a lábbeli a törtető egyetemi tanár imidzsének elengedhetetlen kelléke – minden egyes lépésnél a puha földbe süpped. A férfi majdnem hanyatt vágódik, és Lisey sejti, hogy ettől szemernyit sem derül jobb kedvre. Tony Eddington elgondolkodva zárkózik fel Dashmiel mellé. Scott egy pillanatra megtorpan, mintha nem lenne biztos benne, hogy akkor most mi van, aztán vendéglátója mögött és ideiglenes életrajzírója előtt ő is elindul. Lisey, ahogy az már lenni szokott, követi őket. Boldog, mert Scott egy időre feledtette vele a baljós előjeleket,

(törött üveg reggel)

de csak egy kis időre. A baljós érzés ugyanis újra rátör

(törött szív este)

ezúttal erősebben. Lisey arra gondol, hogy minden bizonnyal a hőség és a rakoncátlankodó ruhadarab miatt tűnnek ilyen hatalmasnak ezek az amúgy elhanyagolható részletek. Biztos benne, hogy amint bejut valamelyik légkondicionált helyiségbe, és sikerül megigazítani azt a rohadt bugyit, újra normálisan lát majd mindent.

Most már mindjárt vége, próbálja nyugtatgatni magát Lisey, és pont ebben a pillanatban – az életnek azért van humorérzéke – az események váratlan fordulatot vesznek.

S. Heffernan parancsnok, az egyik, társainál idősebb biztonsági őr – akit Lisey tizennyolc évvel később felismer Queensland egyik fényképén – felemeli az ünnepségnek helyt adó négyszögletű parcella távolabbi végét lezáró bársonykötelet. Lisey-nek egyedül az tűnik fel, hogy a férfi – ahogyan azt Scott minden bizonnyal mondta volna – hattallmass alásszolgálati lefejelvényt hord khakiszínű ingén. Scott és kísérete úgy bújik át a korlát alatt, mintha előre begyakorolt koreográfia szerint mozognának.

A tömeg a vezérkarral együtt a parkoló felé indul. Egyvalaki azonban nem tart velük. A Szőke srác nem tart a többiekkel. A Szőke srác továbbra is a négyszögletű parcella parkoló felőli szélén áll. Néhányan nekimennek, úgyhogy kénytelen a napégette, meddő föld irányába hátrálni, ahol 1991-ben a Shipman Könyvtár fog állni (mármint ha a kivitelező ígéreteinek hinni lehet). Aztán elindul az emberáradattal szemben, karját széttárva félrelök egy lányt meg egy srácot. A szája még mindig mozog. Lisey-nek megint az jut eszébe róla, hogy biztosan némán imádkozik, aztán egyszer csak meghallja az izgatott, akadozó halandzsát – a szöveget mintha egy ügyetlen James Joyce epigon írta volna –, és a nap folyamán most először kezd komolyan aggódni. A Szőke srác ijesztő kék szemét mereven Scottra szegezi, egy pillanatra sem veszi le róla a tekintetét, de Lisey ekkor már tudja, hogy a fiú nem a maradványokról vagy Scott regényeinek rejtett, vallásos üzenetéről akar tárgyalni. A Szőke srác nem egy szimpla űrcowboy.

– A harangok az Angyalok utcájára hullottak – mondja a Szőke srác, az a bizonyos Gerd Allen Cole, aki, mint később kiderül, élete tizenhetedik évének nagy részét egy méregdrága virginiai magán elmegyógyintézetben töltötte, ahol a kezelést követően egészségesnek nyilvánították, és ahonnan végül kiengedték. Lisey a fiú minden egyes szavát érti. A hangja úgy hasít a tömeg egyre hangosabb morajába, mint egy éles kés az édes, puha piskótába. – Csengő-bongó hangjuk, mint a bádogtetőn kopogó esőcseppek! Mint a mocskos virágok, mocskos és édes virágok, olyannak hallom a harangzúgást az alagsorban, mintha nem tudnád!

A Szőke srác hátratűri fehér igének szárát – a keze mintha kizárólag hosszú, fehér ujjakból állna –, és Lisey ekkor döbben rá, hogy mi történik valójában. Egy régi tévéhíradó képei villannak fel

(George Wallace Arthur Bremmer)

Gyermekkorából.

Lisey Scott felé fordul, de Scott nem veszi észre, Dashmiellel beszélget. Dashmiel bosszúsan Stefan Queenslandre pillant, az arcáról le lehet olvasni: Köszönöm, mára már elég volt a fotózásból! Queensland eközben a fényképezőgépét állítja be, Anthony „Tony” Eddington pedig szorgalmasan jegyzetel. Lisey az idősebb biztonsági őrt figyeli, a khakiszínű egyenruhában, a hattallmass alásszolgálati lefejelvénnyel; a férfi a tömeget fürkészi, de kimaszottul rossz helyen keres. Lisey nem érti, hogyan lehetséges, de egyszerre lát mindenkit, a Szőke srácot is beleértve, egyszerre látja a történet összes szereplőjét, sőt még azt is le tudja olvasni Scott szájáról, hogy asszem, ez egész jól sikerült; Scott gyakran ezzel a megjegyzéssel próbálja kipuhatolni a többiek véleményét, és ekkor – Atyaúristen, Szűz Mária és Jézus Krisztus, az ácsok ácsa – Lisey megpróbálja figyelmeztetni Scottot, amikor azonban a nevét kiáltaná, összeszorul a torka, a szája mintha szivaccsal lenne kibélelve, képtelen megszólalni, miközben a Szőke srác hosszú, bő, fehér ingét felrántva elővillantja nadrágjának üresen fityegő övtartóit, csupasz, lapos hasát és fehér bőréhez simuló pisztolyának agyát, amelyre most rácsúsztatja a kezét, és Lisey hallja, hogy a Szőke srác Scott mellé felzárkózva a következőt mondja: „Ha bezárja a harangok száját, megtette a dolgát. Bocs, papa.”

Lisey rohan, vagy legalábbis megpróbál rohanni, de mintha egy hattallmass, ragasztóval teli medencében lépkedne, aztán egy karcsú, magas egyetemista lány elzárja előtte az utat, a haját NASHVILLE feliratú selyemszalaggal kötötte fel, a szalagon a betűk kék színűek, a körvonalukat pirossal húzták ki (minden apró részletre emlékszik), Lisey azzal a kezével löki félre a lányt, amelyikben az ezüstásót tartja, mire a lány méltatlankodva felkiált, de a szavak lassan buggyannak elő a szájából, mintha a kiáltását 45-ös fordulaton vennék fel, és 33-as vagy 16-os fordulaton játszanák le. Az egész világ forró aszfalttá válik, és egy örökkévalóságnak tűnő pillanatig a karcsú, magas diáklány a NASHVILLE feliratú szalaggal a hajában eltakarja Lisey elől Scottot; Lisey csak Dashmiel vállát látja. Meg a jegyzetfüzetében lapozgató istenverte Tony Eddingtont.

Végre-valahára eltűnik az útból a lány, és Lisey újra megpillantja a férjét és Dashmielt, észreveszi, hogy az angol tanszék docense felkapja a fejét, és a teste megfeszül a rémülettől. Mindez egy pillanat alatt történik. Lisey látja, amit Dashmiel lát. Lisey látja, hogy a Szőke srác a pisztollyal (a nyomozás során kiderül, hogy egy koreai gyártmányú, 22-es Ladysmith típusú fegyverről van szó, amit az elkövető Dél-Nashville-ben vásárolt, harminchét dollárért) Scottra céloz, aki ekkor észreveszi, hogy veszélyben van, és megtorpan. Lisey úgy érzi, mindez nagyon-nagyon lassan történik. Azt ugyan nem látja, ahogyan a lövedék kirepül a torkolatból, azt viszont hallja, ahogyan Scott nagyon halk, vontatott hangon így szól: „Beszéljük meg ezt a dolgot, fiam!” Mintha ezt a néhány szót tíz-tizenöt másodperc alatt tudná csak kimondani. Aztán Lisey meglátja a pisztoly nikkelezett torkolatában nyíló sárgásfehér tűzvirágot. Pukkanást hall – jelentéktelen pukkanást, mintha valaki egy papírzacskót durrantott volna ki. Látja, hogy Dashmiel, ez a betoji déli szarcsimbók, menekülőre fogja, és villámgyorsan hasra vetődik. Látja, hogy Scott hátratántorodik, de ugyanakkor az állát előretolja. A furcsa, de elegáns mozdulat úgy fest, mintha Scott táncolna. Könnyű, nyári kabátja jobb oldalán fekete lyuk nyílik. – Az isten szerelmére, fiam, ez nagyon rossz ötlet! – hallja Lisey Scott öblös, vontatott dörmögését, de még ebben a lelassult időben is – ahogyan most Lisey a külvilágot érzékeli – minden egyes szónál egyre magasabb és vékonyabb a férfi hangja, míg végül úgy beszél, mint egy tesztpilóta a magassági szimulációs kamrában. Lisey viszont még mindig úgy látja, Scott nem fogta fel, mi történik. Ahogyan Scott a kezét felemelve megpróbálja megállítani támadóját, sportkabátja szétnyílik mint egy kapu, Lisey pedig egyszerre két dologra lesz figyelmes: időközben valahogy mégis sikerült nekiiramodnia, és Scott ingén egyre nagyobb lesz a vörös folt.

– Véget kell vetni ennek a ramazúrinak – hallatszik Gerd Allen Cole hátborzongatóan tiszta hangja. – A fréziák miatt véget kell vetni ennek a ramazúrinak. – Lisey ekkor rádöbben, hogy amint Scott holtan a földre rogy, amint a pusztítás bevégeztetett, a Szőke srác magával is végezni fog, vagy legalábbis úgy tesz, mintha megpróbálná. Addig azonban be kell fejeznie, amit elkezdett. El kell intéznie az írót. A Szőke srác könnyedén elfordítja a csuklóját, úgyhogy a Ladysmith füstölgő csöve most már Scott mellkasának bal oldalára szegeződik. Lisey szertartásosnak, de mégis könnyednek látja a mozdulatot. A Szőke srác szétlőtte Scott tüdejét, most pedig arra készül, hogy golyót röpítsen a férfi szívébe. Lisey tudja, meg kell akadályoznia, hogy ez megtörténjen. Scottnak egyetlen esélye van: mindenáron meg kell akadályozni, hogy ez az elmebeteg még egyszer rálőjön.

Gerd Allen Cole úgy tesz, mintha semmibe venné Lisey-t, és így szól:

– Ez az egész csak akkor ér véget, ha megdöglesz! Öregfiú, miattad nem változik semmi. Te vagy a pokol. Egy átkozott majom vagy. Most majd úgy ugrálsz, ahogy én akarom!

Ennél értelmesebb mondatok nem hagyják el Gerd Allen Cole száját, amíg azonban beszél, Lisey-nek elég ideje van, hogy magasba emelje az ezüstásót, és lesújtson vele. A teste ösztönösen tudja, mit kell tennie, mindkét kezét az ásó nyelére kulcsolja. Még így is csak egy hajszálon múlott. Ha ez most egy lóversenyfutam, az eredményjelző táblán egész biztos, hogy az ilyenkor szokásos felirat villog: NE DOBJA EL A SZELVÉNYT, VÁRJA MEG A CÉLFOTÓ EREDMÉNYÉT! De amikor a verseny nem lovak, hanem egy fegyveres férfi és egy ásóval felszerelkezett nő között zajlik, nincs szükség célfotóra. Az általa érzékelt, lelassult időben Lisey látja, ahogyan az ásó ezüstlapátja lesújt a pisztolyra és a levegőbe röpíti, pont abban a pillanatban, amikor a torkolatából kibukkan az újabb tűzvirág (Lisey ezúttal csak egy részét látja a torkolattűznek, a pisztolycsövet teljesen eltakarja az ásó lapátja). Az ünnepi ásó másik vége továbbrepül előre és felfelé, miközben a második lövedék a forró augusztusi égboltba fúródik. Lisey a levegőben pörgő fegyvert nézi, és arra gondol: A kimaszott mindenségit, ebbe aztán apait-anyait beleadtam!, majd az ásó lapátja találkozik a Szőke srác arcával. Gerd Allen Cole-nak még nem volt ideje elkapni a kezét (minek következtében három ujja eltörik), és az ezüstlapát kőkeményen csapódik az arcába, eltörik az orra, összezúzódik a jobb arccsontja és az ámulattól elkerekedett jobb szemének üregét védő csont, valamint kitörik kilenc foga. A maffia bronzbokszerrel felszerelkezett verőlegénye sem csinálhatta volna jobban.

Most pedig – továbbra is a Lisey által érzékelt időben – Stefan Queensland díjnyertes fotójának szereplői lassan a helyükre kerülnek.

S. Heffernan parancsnok pár másodperccel Lisey után vette észre, hogy mi történik, neki azonban még meg kell küzdenie a bámészkodókkal – jelen esetben egy buggyos bermudagatyában és Scott Landon vigyorgó képével díszített pólóban ácsorgó csávóval. Heffernan parancsnoknak egyetlen erősebb vállmozdulattal sikerül félrelökni az útból a kövér, pattanásos fiút.

Eközben a Szőke srác már a föld felé zuhan (ezért nem szerepel majd Stefan Queensland díjnyertes fotóján), egyik szemében döbbenet ül, a másikból vér csorog. Abból a lyukból is vér ömlik, ami egyszer, a jövőben, majd újra szájként funkcionál. Heffernan teljesen lemarad arról a pillanatról, amikor az ütés betalál.

Roger Dashmiel – aki időközben minden bizonnyal rájött, hogy ő mégiscsak a rendezvény házigazdája volna, nem pedig egy beszari ugrifüles – a védence, Eddington és kellemetlen vendége, Landon felé fordul, épp időben ahhoz, hogy döbbenten bámuló, ám kissé elmosódott arcként elfoglalja helyét a készülő fénykép hátterében.

Scott Landon eközben sokkos állapotban kisétál a díjnyertes fotóból. Úgy lépked a parkoló és az angol tanszéknek helyt adó, légkondicionált Nelson Hall felé, mint aki fittyet hány a hőségre. Meglepően fürgén szedi a lábait, legalábbis eleinte, és a tömeg jókora része vele tart, bár látszik, legtöbbjüknek halvány fogalma sincs, mi történt. Lisey dühös rájuk, de nem éri váratlanul a tömeg reakciója. Vajon hányan vették észre a Szőke srác kezében azt a szaros kis stukkert? Hányan ismerték fel a lövések hangját, ami leginkább kipukkanó papírzacskó hangjához hasonlít? A folt Scott kabátján akár az előbbi ásós mutatvány során rákerült föld is lehet, és a külvilág számára még nem vált láthatóvá az ingét átitató vér. Scott minden egyes lélegzetvételnél furcsa sípoló hangot hallat, de vajon a körülötte állók közül ez hány embernek tűnt fel? Senkinek, mivel mindenki Lisey-t bámulja – vagy legalábbis jó páran –, ezt az őrült tyúkot, aki megmagyarázhatatlan módon egyszer csak meglóbálja az ünnepi ezüstásót, és csúnyán pofán törli vele azt a szerencsétlen srácot. Sokan vigyorogva figyelik a fejleményeket, mintha mindez az ő szórakoztatásukra megrendezett show, a Scott Landon Roadshow része lenne. Nos, hát mindenki bekaphatja, Dashmiel is bekaphatja, meg ez az alamuszi, teszetosza biztonsági őr, a hattallmass alásszolgálati lefejelvényével, akire fél évet kell várni, mire észreveszi, mi történik körülötte. Lisey-t most egyedül Scott érdekli. Félrehajítja az ásót, a jobbján álló Eddington – ez a bérelhető rajongó – pedig elkapja. A srácnak nincs más választása, ha nem kapja el, az ásó orrba vágja. Aztán – továbbra is ebben a nyomasztó lassított felvételben mozogva – Lisey a férje után rohan, akinek fürgesége nem tart sokáig, s amint a kemenceforró parkoló aszfaltjára lép, megáll. A Lisey mögött álló Tony Eddington úgy bámul az ezüstásóra, mintha valaki egy kibiztosított gyalogsági gránátot, egy hangosan recsegő sugárzásmérőt vagy egy kipusztultnak hitt állatfaj utolsó példányát nyomta volna a kezébe, és ekkor lép oda hozzá S. Heffernan parancsnok, aki a helyzetet félreértve megállapítja: Tony Eddington a nap hőse. Lisey-nek minderről nem volt tudomása, egészen addig, míg tizennyolc évvel később a kezébe nem kerül Queensland díjnyertes fotója, bár akkor sem törődött volna ezzel az egésszel, ha már akkor megtudja az igazságot. Minden idegszálával a férjére koncentrál, aki épp most rogyott négykézlábra a parkoló forró aszfaltján. Lisey megpróbál kitörni ebből a lassított felvételből, megpróbál gyorsabban futni. És ebben a pillanatban kattan Queensland fényképezőgépe, és így kerül a fénykép jobb szélére egy női cipő fele, amit a fotós sem akkor, sem később nem vesz észre.

6

A Pulitzer-díjas enfant terrible, akinek zsenge korában, mindössze huszonkét évesen jelenik meg első regénye, összeesik. Scott Landon, bizonyos értelemben, padlót fog.

Lisey minden erejét összeszedve megpróbál kimászni ebből az őrjítő, ragacsos időcsapdából, amely, úgy tűnik, foglyul ejtette. Ki kell szabadulnia, mert ha nem ér oda időben, a tömeg összezárul Scott körül, és ő kívül reked, miközben azok a törődésükkel és aggodalmukkal megölik a férjét. Az anyaggodalmukkal.

– Mmmeeegggsssééérrrüüülllt –, ordítja valaki a tömegből.

Lisey némán üvöltve figyelmezteti magát

(kapd össze magad, MOST AZONNAL KAPD ÖSSZE MAGAD)

és ez végre megteszi a hatását. A ragacsos idő, ami körbefogja, eltűnik. Mintha íjból lőtték volna ki, úgy szeli a levegőt. A külvilág zajokból, hőségből, izzadságból és tolongó testek sűrűjéből áll. Lisey örül, hogy végre felgyorsult a valóság, és közben a bal kezével megmarkolja a fenekét, és kirántja, kikotorja azt az istenverte alsóneműt a fenekéből, így legalább egyvalamit már sikerült helyre tenni ezen az elátkozott napon.

Egy újabb egyetemista lány készül elzárni a Scotthoz vezető egyre keskenyebb ösvényt, ujjatlan felsőjének pántja ernyedten simul a vállára, Lisey azonban előreveti magát, átbújik a lány karja alatt, és a forró aszfalton végigcsúszva sikerül Scott mellé kerülnie. Lisey csak jóval később veszi észre a horzsolásokat felhólyagosodott térdén, tulajdonképpen csak a kórházban, ahol az egyik figyelmes ápoló meglátja a sebeket, és bekeni valami krémmel, ami annyira hűs és olyan jól enyhíti a fájdalmait, hogy Lisey azonnal elsírja magát a megkönnyebbüléstől. Ez a pillanat azonban még messze van. Most mintha csak ő és Scott létezne, a férfi a parkoló tűzforró aszfaltján fekszik, Lisey ott térdel mellette, a borzalmas, fekete és sárga színű katlan peremén, ahol a hőmérő legalább ötvenöt, de lehet, hogy akár hatvanöt fokot mutatna. Lisey-nek ebben a pillanatban a Jó Mami hosszú nyelű, fekete, vasserpenyőjében sistergő tükörtojás képe villan be.

Scott Lisey-re pillant.

Felnéz rá, az arca – leszámítva a mogyoróbarna szeme alatt pillanatok alatt kialakuló fekete karikákat és a szája jobb sarkából vastag csíkban az állára csorgó vért – viaszos és sápadt.

– Lisey! – kezdi vékony, sípoló hangon, mint a tesztpilóta a magassági kamrában. – Az a fickó tényleg lelőtt engem?

– Most maradj csendben! – Lisey Scott mellkasára teszi a kezét. A férfi inge, ó, édes Istenem, csuromvér, és Lisey érzi, ahogy a tenyere alatt vadul ver a szíve; mintha nem is emberi lény, hanem egy madár szívverését tapintaná. Pacsirtapulzus, gondolja Lisey, és ebben a pillanatban rázuhan az ujjatlan felsőt viselő diáklány. Pont Scottra esne, ha Lisey nem védené meg ösztönösen, testével tompítva az ütközés erejét (– Hé! A picsába! Bassza meg! – kiált fel döbbenten a lány). A súly mindössze egyetlen másodpercig nehezedik Lisey-re, aztán vége. Lisey látja, ahogyan a lány a kezét kinyújtva próbálja tompítani az ütközést – ó, a fiatalok kiválóan működő reflexei, gondolja Lisey, mintha nem is harmincegy éves lenne, hanem vén banya –, és sikerrel jár, de aztán felvisít, amikor az aszfalt megégeti a bőrét.

– Lisey – suttogja Scott, ó, édes Istenem, hogy sípol a tüdeje, amikor levegőt vesz, mint a kéményben süvítő szél.

– Ki lökött meg? – keresi a tettest az ujjatlan felsős diáklány. Négykézláb a földön, lófarokba fogott haja az arcába hullik, a sokk, a fájdalom és a szégyen könnyei csillognak a szemében.

Lisey közelebb hajol Scotthoz. A férfi testéből áradó hő megrémiszti, sosem gondolta volna, hogy bármi képes ilyen fokú sajnálatot ébreszteni a lelkében. Scottot az iszonyatos hőség ellenére rázza a hideg. Lisey ügyetlenül, fél kézzel lehámozza magáról a kabátját.

– Igen, meglőttek. Úgyhogy maradj csendben, és ne próbálj…

– Olyan melegem van – suttogja Scott, és egyre jobban rázza a hideg. Mi jöhet még ezután? Talán vonaglani fog? Scott barna szeme Lisey kék szemét keresi. A szája sarkából vér csorog. Lisey érzi a vér szagát. Már a gallérja is csuromvér. A teakúra semmit sem érne most, gondolja Lisey, de már azt sem tudja, min gondolkozik egyáltalán. Túl sok itt a vér. Kimaszottul sok.

– Nagyon melegem van, Lisey. Kérlek, hozz jeget!

– Hozok – feleli Lisey, és a férfi feje alá gyűri a kabátját. – Hozok jeget, Scott. – Hála Istennek, hogy ez a kabát van rajta, gondolja Lisey, aztán eszébe jut valami. Megragadja a mellette kuporgó, sírdogáló lány karját. – Hogy hívják?

A lány úgy bámul Lisey-re, mintha egy őrült szólította volna meg, végül azonban válaszol a kérdésre:

– Lisa Lemke.

Még egy Lisa, milyen kicsi a világ, gondolja Lisey, de amikor megszólal, nem ezt mondja.

– A férjemet meglőtték, Lisa. Be tudna menni az… – Lisey-nek nem ugrik be az épület neve, csak az, hogy mi található benne. – …az angol tanszékre, és értesítené a mentőket? Hívja a 911-et…

– Asszonyom? Mrs. Landon? – A biztonsági őrnek ebben a pillanatban sikerül átverekednie magát a tömegen, a könyökével tör magának utat. Leguggol Lisey mellé, a térde hangosat reccsen. Hangosabban ropog a térde, mint ahogyan a Szőke srác pisztolya durrant, gondolja Lisey. A biztonsági őr egyik kezében adóvevőt tart. Lassan és erőteljesen artikulálva beszél, mintha egy elcsigázott kisgyerekhez szólna. – Értesítettem a campus orvosát, Mrs. Landon. A mentőautó már úton van. A férjét a Nashville Memorial Kórházba szállítják. Megértette, amit mondok?

Lisey felfogta a biztonsági őr szavainak jelentését; a hálája legalább olyan mély, mint a sajnálat, amit az úttesten heverő, szopornyicás kutya módjára remegő férje iránt érez (Lisey úgy érzi, ezzel a lépéssel a biztonsági őr behozta a lemaradását, és még némi előnyre is szert tett). Lisey a férfi felé bólint, és egy könnycsepp gurul végig az arcán, ez az első könnycsepp, amit még számtalan további követ majd, mire sikerül visszatérniük Scott-tal Maine-be. Hazafelé nem a Delta járatával, hanem magánrepülőn, egy ápolónő társaságában repülnek Portlandbe, majd a portlandi repülőtér termináljától egy másik ápolónő kíséretében, mentőautóval a házukig. Lisey a mellette térdelő Lisa Lemke felé fordul, és így szól:

– Mindjárt lángra kap, nem tudna valahonnan jeget szerezni? Nincs valami ötlete, hol találunk itt jeget?

Lisey nem sok reményt fűz a dologhoz, éppen ezért nagyon meglepődik, amikor Lisa Lemke így válaszol:

– Van itt a közelben egy csoki- és italautomata. – A Nelson Hall felé mutat, Lisey azonban nem látja az épületet. Csak a fedetlen, szőrös és sima, barnára sült vagy pirosra égett lábak sűrűjét. Most veszi észre, hogy a tömeg időközben teljesen körülzárta őket, zsebkendőnyi területet hagyva számukra, melynek alakja leginkább egy óriási vitamintablettára vagy megfázás elleni kapszulára emlékeztet. Lisey úgy érzi, bármelyik pillanatban kitörhet rajta a tömegiszony. Vajon ezt hívják agorafóbiának? Scott biztosan tudná.

– Kérem, ha tud, szerezzen nekem egy kis jeget – könyörög Lisey a lánynak. – És kérem, nagyon siessen. – Aztán a biztonsági őr felé fordul, aki éppen Scott pulzusát próbálja kitapintani. Lisey mindezt teljesen feleslegesnek tartja. Itt most arról van szó, hogy Scott életben marad-e, vagy meghal. – Hátrébb küldené őket? – kéri Lisey a biztonsági őrt szinte esdekelve. – Olyan iszonyú forróság van, és…

Lisey be sem tudja fejezni a mondatot, a biztonsági őr máris talpra ugrik, mint egy megkergült keljfeljancsi, és így kiált:

– Lépjenek hátrébb! Engedjék át a hölgyet! Lépjenek hátrébb, és engedjék át a hölgyet! Srácok, nem látjátok, hogy Mr. Landon nem kap levegőt!

A tömeg vonakodva ugyan, de hátrébb lép, Lisey-nek úgy tűnik, kelletlenül tesznek eleget a felszólításnak. Nem akarnak lemaradni a véres részletekről, Lisey legalábbis így látja.

A járda ontja magából a forróságot. Lisey bízott benne, hogy hozzászokik majd – mint ahogy az ember bőre hozzászokik a forró vízhez zuhanyozás közben –, de nem így történt. A közeledő mentőautó szirénájának visítását várja, de nem hall semmit. Aztán egyszer csak meghallja, hogy Scott a nevét suttogja. Vagy inkább hörögve a nevén szólítja. Majd ugyanabban a pillanatban görcsösen megragadja Lisey átizzadt ujjatlan felsőjét (a melltartójának körvonala olyan élesen rajzolódik ki a megfeszült selyemfelsőn, mint egy friss és bedagadt tetoválás). Ahogy Lisey lepillant, valami olyasmit lát, amit nagyon nem szeretne: Scott mosolygós arcát. A vér élénkpirosra festette a száját, körbe-körbe minden oldalon, mintha Scott nyalókát szopogatott volna, ez a mosoly leginkább egy vigyorgó bohóchoz illene. Éjjel senki sem szereti a bohócokat, gondolja Lisey, aztán azon kezd tűnődni, hol hallotta ezt a mondatot. Csak az előtte álló hosszú és nagyrészt álmatlan éjszaka közepén jön majd rá, miközben úgy tűnik, Nashville összes kutyája az augusztusi holdat ugatja, hogy ez volt Scott harmadik regényének mottója, annak a regénynek, amit ő és a kritikusok is gyűlöltek, annak a regénynek, ami gazdaggá tette őket. A Kiégett ördögök-nek.

Scott nem engedi el Lisey kék selyemfelsőjét, a szeme lázasan csillog, a szeme körül egyre sötétebbek a karikák. Mondani akar valamit, és Lisey vonakodva ugyan, de közelebb hajol hozzá, hogy hallja. Scott félig nyitott száján, zihálva veszi a levegőt. Hangos és ijesztő, ahogyan a férfi lélegzik. A vér szaga egyre erősebb. Émelyítő. Fémes szag.

A halál. Ez a halál szaga.

Mintha csak ezt akarná megerősíteni, Scott így szól:

– Nagyon közel van, drágám. Nem látom, de… – Újabb sípoló lélegzetvétel következik. – Hallom, hogy éppen ebédel. Röfögve zabál – hörög Scott, de közben egy pillanatra sem tűnik el az arcáról a véres bohócmosoly.

– Scott, nem értem, miről beszélsz…

Mintha még mindig maradt volna erő a kézben, ami addig a felsőjét markolta. Scott kegyetlen erővel csíp bele az oldalába, Lisey jóval később, a motelszobában leveti majd a felsőjét, és meglátja a csípés nyomát, az igaz szerelem jelét.

– Dehogy… – sípoló zihálás – nem… érted… – Újabb sípoló zihálás, ezúttal mélyebb. De Scott még mindig vigyorog, mintha ők ketten valami borzalmas titkot őriznének. Egy lila titkot, amilyen a zúzódások színe. Egy bizonyos virág színe, ami egy meghatározott helyen nő

(pszt, Lisey, hűha)

igen, csak néhány domboldalon nő.

– Dehogy… nem… érted… Ne sérts… meg azzal… hogy hülyének nézel… – megint a sípoló zihálás hallatszik. – Mindkettőnket…

Lisey úgy érzi, talán mégis tudja, miről beszél Scott. A Hosszú srácról, ahogyan elnevezte. Arról az izéről, amelynek végtelen hosszú, tarkafoltos oldala van. Lisey egyszer elhatározta, kikeresi a szótárból, mit jelent pontosan, hogy tarkafoltos, de aztán kiment a fejéből – a Scott-tal töltött évek során Lisey kénytelen volt kifejleszteni magában a felejtés képességét. Igen, most már pontosan tudja, miről beszél Scott.

Scott elengedi Lisey-t, vagy egyszerűen csak fogytán az ereje. Az asszony egy kicsit hátrébb húzódik. Scott Lisey-re mereszti egyre karikásabb, egyre beesettebb szemét. Bár Scott szeme még most is ugyanúgy sugárzik, Lisey látja a rettegést, és – ami a legjobban megijeszti – úgy tűnik, mintha Scott valami nyomorúságos és megfoghatatlan módon élvezné ezt az egész borzalmat. Halk, mély hangon – talán azért, hogy csak Lisey hallja, vagy mert nem képes ennél hangosabban beszélni – Scott így folytatja:

– Figyelj rám, kicsi Lisey. Megmutatom, milyen hangot ad ki, amikor körbekémlel.

– Scott, ne… Kérlek, hallgass el…

De Scott nem figyel rá. A tüdeje sípol, ahogyan levegőt vesz. Vértől csillogó, piros ajkaiból O-t formál, és elképesztően undorító, mély hangot hallatva kifújja a levegőt. Összeszorult torkából finom vérpermet spriccel a fullasztóan forró levegőbe. Egy lány a vér láttán felsikolt. Ezúttal nincs szükség a biztonsági őr erélyes fellépésére, hogy a tömeg hátrébb húzódjon. Szó nélkül megcsinálják maguktól, és közel másfél méteres terület marad szabadon Lisey, Scott és Heffernan parancsnok körül.

A Scott torkából feltörő hang – ó, édes Istenem, ez tényleg olyan, mintha röfögne valaki – azonban szerencsére gyorsan elhalkul. Scott felköhög, a mellkasa hullámzani kezd, a sebből a szívverés ritmusát követve egyre több vér bugyog, aztán Scott az ujjával int Lisey-nek, hogy jöjjön közelebb. Lisey a tenyerére támaszkodva lehajol hozzá. Scott karikás szemével és ádáz vigyorával kényszeríti erre Lisey-t.

Scott fejét oldalra fordítva félig alvadt vért köp a forró aszfaltra, aztán újra Lisey-re néz.

– Így is… szólhattam volna neki… – suttogja. – Eljött volna. Neked meg… nem kellett volna… örökké… a hápogásomat… hallgatni.

Lisey megérti, hogy Scott komolyan gondolja, amit mond, és egy pillanatra (biztosan a szeméből sugárzó erő miatt) azt is elhiszi, hogy igaz. Scott torkából újra feltör az a furcsa hörgés, csak ezúttal valamivel hangosabban, és valahol, egy másik világban a Hosszú srác, az álmatlan éjszakák ura, elfordítja szörnyű, mohó fejét. Egy pillanattal később, ebben a világban, az aszfalton heverő Scott Landon teste egyszer csak megremeg, és a férfi meghal. A halotti bizonyítványt kiállító orvos megpróbál majd valami értelmes dolgot kitalálni, Lisey azonban tudja: az a gonosz lény végül meglátta Scottot, eljött érte, és elevenen felfalta.

Ezután következnek azok a dolgok, amikről sem egymás közt, sem másokkal soha nem beszélnek majd. Túl sok volt a borzalomból. Minden házasságnak két szíve van, egy világos és egy sötét. Ez az ő házasságuk sötét szíve, az ő közös, borzalmas és egyetlen titkuk. Lisey közelebb hajol a forró aszfalton fekvő Scotthoz, biztos benne, hogy a férfi haldoklik, de elhatározta, hogy amíg képes rá, nem engedi el. Ha ez azzal jár, hogy meg kell küzdenie a Hosszú sráccal, akkor meg fog küzdeni vele – kikaparja a szemét, ha arra kerül sor.

– Nos… Lisey? – suttogja Scott, arcán a beavatottak visszataszító, borzalmas mosolyával. – Mit… szólsz… hozzá?

Lisey még közelebb hajol. Az orrát megcsapja Scott izzadságának és vérének szaga. Olyan közel hajol a férfihoz, hogy megérzi a bőréről párolgó Prell sampon és a Foamy borotvahab illatának halvány lenyomatát. Olyan közel hajol hozzá, hogy a szájával megérinti a fülét.

– Maradj csendben, Scott. Egyszer az életben hallgass már végre el! – suttogja Lisey.

Mikor Lisey újra Scott a szemébe néz, már nem csillog benne az a kegyetlen indulat. Egyre sápadtabb ugyan, de talán így van ez rendjén, mert így legalább újra épelméjűnek tűnik.

– Lisey…?

Tovább suttog. Mélyen a férfi szemébe néz. „Hagyd a fenébe azt a kimaszott izét, és akkor az is békén hagy.” Aztán majdnem hozzáteszi: Ne törődj semmivel, később mindent elintézel, de ennek most semmi értelme. Scott egyelőre csak annyit tehet magáért, hogy életben marad. Ezért Lisey csak ennyit mond:

– Nehogy még egyszer megpróbáld utánozni a hangját.

Scott megnyalja a száját. Lisey meglátja Scott véres nyelvét, és felkavarodik a gyomra, de mégis mellette marad. Addig kell mellette maradnia, amíg elszállítja a mentő, vagy megszűnik lélegezni ott, az orra előtt, a tűzforró aszfalton, alig száz méterre legutóbbi sikere helyszínétől. Lisey úgy gondolja, ha ezt végigcsinálja, bármit kibír.

– Nagyon melegem van – suttogja Scott. – Bárcsak lenne itt egy darab jég, amit elszopogathatnék…

– Mindjárt hoznak jeget – feleli Lisey, anélkül, hogy tudná, elhamarkodottan és meggondolatlanul ígéri-e, amit ígér. – Mindjárt szerzek neked jeget. – És ekkor végre meghallja a közeledő mentőautó szirénájának visítását. Ez is több a semminél.

Aztán valamiféle csoda történik. Az ujjatlan felsős lány, akinek a tenyerét frissen szerzett horzsolások borítják, átverekszi magát a tömegen. Úgy zihál, mint aki most futott le egy maratont, az arcán és a nyakán izzadságcseppek csorognak, a kezében két hatalmas, viaszos papírpoharat tart.

– Visszafelé jövet a felét kilötyögtettem – mondja, és a válla fölött dühösen hátrapillant a tömegre. – De sikerült jeget szereznem. A jég… – Ekkor fennakad a szeme, hátratántorodik, és elernyed a teste. A biztonsági őr – ezerszer legyen áldott, az alásszolgálati lefejelvényével együtt – elkapja és talpra állítja a lányt, kiveszi a kezéből az egyik poharat, és odanyújtja Lisey-nek, aztán ráveszi Lisát, hogy igyon a másik pohárból. Lisey Landon nem figyel rá. Később, amikor visszagondol erre a pillanatra, ijesztőnek találja, hogy ennyire képes volt megfeledkezni a külvilágról. Egyetlen dolog jár az eszében, így kérleli némán a barátságos biztonsági őrt: Kérem, fogja meg a lányt, nehogy megint rám zuhanjon, aztán újra Scott felé fordul.

Scott egyre jobban reszket, elhomályosul a szeme, már nem bírja a tekintetével sakkban tartani Lisey-t. Mégis megpróbálja.

– Lisey… olyan forró… jég…

– Itt van, Scott. Egyszer az életben befognád végre a szádat?

– Az egyik északra, a másik délre szállt – suttogja Scott rekedt hangon, aztán megteszi, amire Lisey kéri. Talán nincs több mondanivalója, ami most fordulna elő vele először az életben.

Ahogy Lisey belenyúl a kólával teli pohárba, az ital túlcsordul a peremen, és kifröccsen. Döbbenetes és csodálatos érzés, ahogy a jéghideg folyadék a bőréhez ér. Egy jó marék jégdarabkát emel ki a pohárból, miközben arra gondol, milyen ironikus is ez az egész: ha az országúti pihenőhelyeken, ahol utazásaik során megálltak, az italautomata pohárban és nem dobozban vagy üvegben adta ki a kólát, Lisey sosem felejtett el jókorát sózni a JÉG NÉLKÜL feliratú gombra, és úgy érezte, jogos a haragja – mások talán hagyják, hogy a gonosz üdítőital-gyártó vállalatok becsapják őket, és a pohár felét jéggel töltsék fel ital helyett, Dave Debusher lányát, a kis Lisát azonban nem lehet ilyen könnyen átvágni. Hogy is mondta mindig az öreg Dandy? Én sem tegnap pottyantam ám le a falvédőről! Most pedig itt térdel Scott mellett, és azt kívánja, bárcsak még több jég és még kevesebb kóla lenne ebben az átkozott pohárban… bár nem úgy tűnik, mintha ez bármit számítana. Lisey nem is sejti, mekkora meglepetésben lesz része.

– Scott, tessék. Jég.

Scott már alig bírja nyitva tartani a szemét, aztán lassan kinyitja a száját. Amikor Lisey hozzáérinti a jeget a férfi véres nyelvéhez, hirtelen abbamarad a remegés. Ó, Istenem, csoda történt! Lisey fagyos, olvadt jégtől csöpögő kezével végigsimítja Scott arcát, aztán a homlokát, és a kólaszínű víz a férfi szemöldökére csöpög, majd végigcsorog az orrán.

– Ó, Lisey, a mennyországban érzem magam – suttogja Scott, és bár a hangja még mindig rekedt, a lázas önkívület talán már múlóban van… Scott újra ott van vele. A mentőautó leparkol a tömeg mellett, a sziréna még egyszer felsír, aztán elhallgat, néhány másodperccel ezután Lisey egy férfi türelmetlen hangját hallja.

– Utat! Engedjenek át! Gyerünk emberek, engedjenek át, szeretnénk a munkánkat végezni! Na, nyomás!

Dashmiel, a betoji kis déli szarcsimbók ezt a pillanatot választja, hogy Lisey-hez hajolva megkérdezze:

– Hogy van a férje? – Figyelembe véve, hogy Dashmiel milyen tempóban próbált kereket oldani, mikor a Szőke srác lövöldözni kezdett, a hangjából áradó féltő gondoskodás hallatán Lisey legszívesebben lekeverne neki egy pofont.

Aztán anélkül, hogy felnézne, így válaszol:

– Életben akar maradni.

7

– Életben akar maradni – suttogta Lisey, ahogy tenyerével végigsimította a U-Tenn Nashville Review fényes lapját, a fényképet, amin Scott, lábát az idióta ezüstásóra téve pózol. Becsukta a könyvet, aztán a fal mellett tekergőző poros könyvkígyó tetejére hajította. Ami a fényképeket – az emlékeket – illeti, erre a napra bőven kielégítette az éhségét. Megfájdult a feje, a jobb szeme csúnyán nyilallni kezdett. Be akart venni valamit, de nem Tylenolt, hanem valami erősebbet, amit megboldogult férje egyszerűen csak agyzsibbasztónak hívott. Néhány szem Excedrin Scott készletéből tökéletesen megfelelne erre a célra, viszont a gyógyszer szavatossága valószínűleg réges-rég lejárt. Aztán ledőlne egy kicsit a hálószobájukban, amíg ez a hasogató fejfájás elmúlik. Talán még aludna is.

Még mindig úgy mondom: a hálószobánk, tűnődött Lisey miközben elindult a földszintre vezető lépcső felé, habár a pajta rég nem volt már pajta, csak egy sor tárolóhelyiség. Még mindig érezni ugyan a széna, a kötelek, a traktorolaj makacs, édeskés szagát. Mintha még mindig a mi hálószobánk lenne, pedig Scott már két éve nincs itt.

És akkor mi van?

Lisey megvonta a vállát.

– Gondolom, semmi.

Megijedt, ahogy meghallotta a saját motyogását, mert olyan volt, mintha felöntött volna a garatra. Biztos az emlékezés merítette ki ennyire. A stressz, amit sikerült levezetnie. Egyetlen dolog miatt azonban tényleg hálás kellett, hogy legyen: a fal mellett tekergőző poros könyvkígyó gyomra biztosan nem rejt több olyan fényképet, ami ilyen durva emlékeket idéz fel benne. Scottot életében egyszer lőtték le, és az biztos, hogy egyetlen egyetem sem küldött fotókat az ap…

(kuss legyen, erről nem beszélhetsz)

– Rendben van – nyugtázta a dolgot Lisey, ahogyan a lépcső aljára ért, de hiába próbált rájönni,

(Scoot, jó öreg Scoot)

hogy min gondolkozott az imént. Lehorgasztott fejjel állt, kiverte a víz, mintha az imént úszott volna meg egy súlyos balesetet.

– Kussowsky legyen, egy szót se többet!

És mintha csak a hangjára felelt volna, a tőle jobbra levő, csukott faajtó mögött megszólalt a telefon. Lisey megtorpant a pajta földszinti folyosóján. Régebben az ajtó egy hatalmas kamrára nyílt, amelyben három ló is kényelmesen elfért. Most azonban egy VIGYÁZAT, NAGYFESZÜLTSÉG! feliratú tábla függött az ajtón. A poént Lisey eszelte ki. A bokszból kis irodát akart kialakítani, hogy onnan intézze a család pénzügyeit, a befizetéseket, a számlákat (akkoriban, sőt ami azt illeti, mind a mai napig, egy főállású pénzügyi szakember intézte ezeket a dolgokat, mivel azonban a fickó New Yorkban élt, nem igazán lehetett arra számítani, hogy olyan apróságokkal is hajlandó pepecselni, mint az élelmiszerszámlák havi összesítése). Csak az íróasztalt, a telefont, a faxot meg néhány irattartó szekrényt sikerült bepakoltatnia Scott halála előtt. Lehet, hogy be sem tette a lábát ebbe a helyiségbe Scott halála óta? De igen, egyetlenegyszer. Idén, kora tavasszal. Március vége felé járt, a földeket olvadozó hófoltok tarkították, Lisey azért indult, hogy letörölje az üzeneteket a rögzítőről. A kijelzőn a 21-es szám villogott. Az első tizenhét üzenetet olyan ügynökök hagyták, akiket Scott egyszerűen csak telefontetűknek hívott, ugyanez volt a helyzet tizenkilenctől a huszonegyig. A tizennyolcadik üzenetet Amanda hagyta (Lisey ezen egy csöppet sem lepődött meg).

– Csak ki akartam deríteni, hogy sikerült-e beüzemelned ezt az átkozott masinát – érdeklődött Amanda. – Még azelőtt adtad meg a számot nekem, Darlának és Cantynek, hogy Scott meghalt. – Szünet. – Asszem, sikerült. – Szünet. – Mármint beüzemelned. – Szünet. Aztán hadarva hozzáteszi: – Megjegyezném, hogy nagyon-nagyon sokáig kellett várni a sípszóra, úgyhogy biztosan rengeteg üzenetet kaptál már, kicsi Lisey. Jó lenne, ha néha meghallgatnád, hátha valaki szeretne megajándékozni egy Spode porcelán étkészlettel, vagy ilyesmivel. – Szünet. – Hát, akkor… szia.

A telefon hármat, aztán négyet csörgött, Lisey az iroda bezárt ajtaja előtt állt, és úgy érezte, a jobb szemgödrébe ütemesen belehasító fájdalom szinkronba került szívének lüktetésével. Az ötödik csörgést kattanás szakította félbe, aztán Lisey a saját hangját hallotta, amint felvilágosítja a telefonálót, hogy a 727-5932-es számot tárcsázta. Lisey nem ígérte meg, hogy visszahívja – bárki legyen is a telefonáló –, és azt sem ajánlotta fel a telefonálónak, hogy hagyjon üzenetet a sípszó után. Mégis, mi értelme lett volna? Elképzelése sem volt, ki hívhatná őt ezen a számon. Mióta Scott meghalt, kiveszett az élet erről a helyről. Egyedül a Lisbon Falls-i Lisey Debusher, Scott Landon özvegye maradt még itt. A kis Lisey egyedül lakott ebben a hatalmas házban, de ő regények helyett bevásárlócédulákat írt.

Az üdvözlő üzenet és a sípszó között olyan hosszú volt a szünet, hogy Lisey először azt hitte, betelt a kazetta. De ha mégsem, a telefonáló előbb-utóbb megunja a várakozást, és lecsapja a kagylót, hogy aztán az ajtó túloldaláról Lisey meghallja a legbosszantóbb üzenetet, amit egy női hangon magyarázó (felháborodott) automata mondani képes: – Amennyiben hívást akar kezdeményezni… kérjük, tegye le a kagylót, és tárcsázza a központot! Az automata sosem teszi hozzá, hogy faszfej vagy húgyagyú barom, Lisey azonban igazat adott Scottnak, hogy ezekben az automata telefonüzenetekben, ha áttételesen is, valami ilyesmit akarnak éreztetni az előfizetőkkel.

Az automata helyett azonban egy férfi jelentkezett be, és mindössze annyit mondott: „Később visszahívom.” Semmi oka nem volt, hogy az üzenetet hallgatva megborzongjon, Lisey-t mégis kirázta a hideg.

Kattanás hallatszott.

Aztán csend lett.

8

Ez a jelen sokkal kellemesebb, gondolja Lisey, de közben tudja, hogy ahol van az se nem a jelen, se nem a múlt, csak egy álom. A széles franciaágyon feküdt a hálószobában

(a mi hálószobánk, a mi hálószobánk)

a lassan forgó ventilátor alatt; a 130 milligramm koffeinnel és a két szem Excedrin tablettával (lejárat dátuma: október 7.), amit Scott fürdőszobaszekrényben tárolt és egyre fogyatkozó gyógyszerkészletéből vételezett, Lisey-nek mégis sikerült álomba merülnie. De elég, ha körbepillant, és semmi kétsége nem marad afelől, álmodik-e: újra azzal a különleges közlekedési eszközzel utazik – a PILLSBURY MINŐSÉGI LISZT feliratú, hatalmas vászondarabon repül – a Nashville Memorial Kórház harmadik emeletén, az intenzív osztályon. Lisey királynőhöz méltón fonja össze karját keblei alatt, és közben örömmel nyugtázza, hogy csúnyácska kis repülőszőnyegének sarkaira valaki, mint egy zsebkendőre, csomókat kötött. Olyan közel repül a plafonhoz, hogy amikor a PILLSBURY MINŐSÉGI LISZT feliratú vászondarabon elúszik az egyik lassan forgó ventilátor alatt (ami mellesleg ugyanúgy néz ki, mint a hálószobájukban lévő ventilátor), Lisey-nek le kell hasalni, nehogy a lapátok lekaszálják. A lakkozott falapátok surrogó hangot adnak, ahogyan lassan, méltóságteljesen róják a köröket. Odalent, a folyosón ápolónők sürögnek-forognak nyikorgó talpú klumpáikban. Habár csak később válik divatossá a szakmában, de néhányuk már most színes köpenyt hord, legtöbbjük azonban még fehér ingben és fehér nadrágban van, fejükön pedig olyan főkötő, amiben Lisey szerint úgy néznek ki, mint a töltött galambok. Az ivókút mellett két orvos beszélget – Lisey úgy sejti, orvosok, habár az egyikük ahhoz sem tűnik elég idősnek, hogy borotválkozzon. A falakat hideg, zöld csempe borítja. Hűvös van, a kinti forróság nem tud átjutni a falakon. Lisey fogadni merne, hogy az épületben légkondi üzemel, és nem csak a ventilátorok hűtik le a levegőt, bár a hangjukat nem hallja.

Még szép, hogy nem, hiszen álmodom, mondja magában, és ez észszerű magyarázatnak tűnik. A 319-es szoba ajtaja már nincs messze, ebben a helyiségben gyógyult fel Scott, miután kioperálták belőle a golyót. Lisey simán eljut a kórteremig, de ahogy megérkezik, kiderül, hogy túl magasan repül, és nem fér át az ajtófélfa alatt. Pedig muszáj bejutnia. Nem volt ideje elmondani Scottnak: Ne törődj semmivel, később mindent elintézel, de talán nincs is szükség erre. Végtére is Scott Landon sem tegnap pottyant le a falvédőről. Lisey szerint jelen pillanatban az a legfontosabb kérdés, hogy milyen varázsszóval tudná elérni, hogy a PILSSBURY MINŐSÉGI LISZT feliratú szőnyeg lejjebb ereszkedjen.

Aztán hirtelen beugrik. Nem örül annak, hogy pont ez a szó hagyja el az ajkát (ezt a szót ugyanis legutóbb a Szőke srác szájából hallotta), de a szükség néha törvényt bont – ahogyan azt Dandy mondani szokta –, így hát…

– Fréziák – szólal meg Lisey, mire a plafon közelében lebegő, kifakult szövetdarab, melynek a sarkaira valaki csomót kötött, engedelmesen lejjebb ereszkedik egy méterrel. Lisey bekukkant a nyitott ajtón, és megpillantja Scottot keskeny, ám meglepően takaros, a fej- és lábrésznél kényelmesen ívelt kórházi ágyában. A műtét nagyjából öt órája ért véget, az életfunkciókat figyelő gépek úgy pittyegnek és kattognak, mint egy üzenetrögzítő. A fal és az ágy között, egy fogasszerű valamin két zacskó áttetsző folyadék lóg. Úgy tűnik, Scott alszik. Az ágy mellett, egy támlás széken a tizennyolc évvel ezelőtti Lisey ül, és egyik kezével a férje kezét fogja. A másik kezében egy puha borítós regényt tart, otthonról hozta magával Tennesseebe, de nem gondolta, hogy ilyen sokat elolvas majd belőle. Scott Borgest, Pynchont, Tylert és Atwoodot olvas. Lisey Maeve Binchy, Colleen McCullough, Jean Auel (habár néha egy kicsit idegesítik Ms. Auel közönséges és kéjsóvár ösztönemberei), Joyce Carol Oates és újabban Shirley Conran regényeit. Most is ez utóbbi szerző legújabb, Savages című regényét tartja kezében, és meg kell hagyni, nagyon tetszik neki. Épp annál a résznél tart, amikor a dzsungelben ragadt nők megtanulják csúzliként használni a melltartójukat. Ó, az a rengeteg feszülő fürdőruhás nő. Habár nem tudja eldönteni, hogy a romantikus kalandregények rajongói elég érettek-e Conran legutóbbi művéhez, Lisey mindenesetre eredeti, bátor és gyönyörű darabnak tartja. A bátorság alapvetően gyönyörű dolog, nem igaz?

A lemenő nap fénye vörös és aranyszínű áradatként ömlik be a kórterem ablakán. Egyszerre nyugtalanító és lenyűgöző érzés. A tizennyolc évvel ezelőtti Lisey rettenetesen fáradt: mind érzelmi, mind fizikai értelemben, és tovább rontja a helyzetet, hogy délre kellett utaznia. Úgy érzi, ha még valaki azt mondja neki, magácska, ordítani fog. Egyetlen dolog tartja benne a lelket: tudja, hogy előbb fog innen lelépni, mint ahogy ők hiszik, mivel… nos… elég annyi, hogy jó oka van feltételezni, Scott gyorsabban felépül, mint azt bárki sejtené.

Hamarosan visszamegy a motelbe, és megpróbálja kivenni azt a szobát, amit érkezésük után Scott-tal lefoglaltak (Scott szinte kivétel nélkül mindig bérel valahol maguknak rejtekhelyet, még akkor is, ha – ahogyan mondani szokta – „egynapos villámlátogatásra” megy). Lisey egy kicsit tart tőle, hogy nem tudja megszerezni ugyanazt a szobát – ezeken a helyeken másként bánnak a férjes asszonyokkal, mintha egy nő egyedül állít be, és ez teljesen független attól, hogy a férj híres vagy sem –, mivel azonban a motel a kórházhoz és a campushoz is közel van, Lisey úgy dönt, ha akad üres szoba, nagy ívben tesz rá, hogyan viselkednek vele. Scott kezelőorvosa, dr. Sattherwaite elintézte, hogy a főkapunál várakozó riporterhadat elkerülendő, Lisey esténként a hátsó bejáraton surranhasson ki az épületből. Sattherwaite megígérte, hogy amint Lisey „megadja a jelet”, a betegirányítóban üldögélő Mrs. McKinney azonnal hív neki taxit – ami az épület háta mögött, a kávézó rakodórámpájánál várakozik majd. Lisey már rég lelépett volna, de aztán mégis bent maradt, mert az utolsó órában Scott nyugtalanul hánykolódott. Sattherwaite szerint Scott még legalább éjfélig nem fog magához térni, Lisey azonban sokkal jobban ismeri Scottot, mint az orvos, éppen ezért nem is lepődik meg, amikor a férje már napnyugta előtt ébredezni kezd. Scott már kétszer felismerte Lisey-t, kétszer megkérdezte tőle, mi történt, Lisey pedig kétszer elmondta neki, hogy egy pszichopata fickó lelőtte. Amikor másodszor magához tért, így szólt: „A kimaszott ezüstásóját!”, aztán újra lecsukódott a szeme. Az első dolga az volt, hogy megnevettesse Lisey-t, aki most azt szeretné, ha Scott még egyszer magához térne, és akkor elmondaná neki, nem utazik haza Maine-be, itt marad a közeli motelben, és reggel visszajön hozzá.

Ezzel most, 2006-ban Lisey pontosan tisztában van. Emlékszik rá. Megérzi. A PILLSBURY MINŐSÉGI LISZT feliratú repülőszőnyegen ülve szuggerálni kezdi Scottot: Nyisd ki a szemed! Nézz rám! Mondd azt, hogy „Eltévedtem a sötétben, de te megtaláltál engem. Lázas voltam, borzalmas láz gyötört, és te jeget hoztál nekem.”

De vajon Scott tényleg ezt mondta? Ez tényleg akkor történt? Vagy később? És miért van szükség arra, hogy önmaga elől titkoljon el dolgokat?

Az ágyban fekve, vörös fényben fürödve, Scott kinyitja szemét. Feleségére pillant, aki éppen lapoz egyet a könyvében. A hangja most már nem sípol, de még elég furcsán kapkodja a levegőt, aztán félig suttogva, félig hörögve a nevén szólítja Lisey-t. A tizennyolc évvel ezelőtti Lisey leteszi a könyvet, és Scottra pillant.

– Hé, hát megint felébredtél – mondja. – Emlékszel, mi történt?

– Lelőttek – suttogja Scott. – Srác. A pisztoly. A hátam. Fáj.

– Talán nemsokára kaphatsz valami fájdalomcsillapítót – nyugtatgatja Lisey. – Nem szeretnél…

Scott megszorítja Lisey kezét, így adja tudtára, hogy nyugodjon meg. Most majd azt mondod, hogy elvesztél a sötétben, és én jeget adtam neked, gondolja Lisey, 2006-ban a franciaágyon fekve.

Scott azonban csak ennyit mond a feleségének – aki néhány órával korábban megmentette az életét, amikor egy ezüstásóval szétverte egy pszichopata fickó fejét –, „Kicsit meleg van itt, nem?” A hangja közömbös. A tekintete teljesen normális, mintha csak az időjárásról csevegnének, miközben a lemenő nap fénye sötétvörösre festi a kórterem falait, miközben a gépek ütemesen pittyegnek és kattognak, miközben a 2006-os Lisey az ajtóban lebegve figyeli, ahogyan fiatalabb énje, az 1988-as Lisey, alig észrevehetően megborzong; az idősebb Lisey látja, ahogyan a fiatalabb Lisey bal kezének mutatóujja megáll, miközben a Savages puha fedeles kiadásában lapoz.

Az jár a fejemben, hogy talán tényleg nem emlékszik rá, mit mondott, amikor kiakadt, de lehet, hogy csak úgy tesz, mintha nem emlékezne. A Hosszú srácról beszélt, arról, hogy bármikor szólhat neki, ha úgy tartja kedve, és arra, amit én válaszoltam, hogy jobb lenne, ha befogná végre a száját, és elfelejtené ezt az egészet… mert ha végre befogná a pofáját, az a valami eltűnne. Vajon tényleg feledésbe merülnek-e ezek a dolgok – ahogyan például Scott elfelejtette, hogy lelőtték –, vagy ezúttal inkább arról a fajta felejtésről van szó, amikor a nyomasztó emlékeket belapátoljuk egy dobozba, amit aztán gondosan lezárunk? Ugyan mit számít ez, amíg Scott tudja, hogyan gyógyuljon meg.

Az ágyon fekve (miközben az álmok örökké tartó jelenében a varázsszőnyegen repül), Lisey mocorogni kezdett, aztán megpróbált szólni fiatalabb énjének, megpróbált odakiáltani neki, hogy igenis számít, hogy mit felejtenek el. Ne hagyd, hogy Scott kitörölje a fejéből az emlékeket!, próbálta figyelmeztetni idősebb Lisey a fiatalabbat. Nem lehet örökké a felejtésbe menekülni! És máris egy újabb régi mondás ugrott be neki. Akkor mondogatták ezt, amikor nyaranta, a Sabbath Day-tónál végtelen whistpartikat játszottak, és valaki a talonba dobott kártyákkal akart ravaszkodni: Hagyd békén! A holtakat nem lehet feltámasztani!

A holtakat nem lehet feltámasztani.

Lisey mégis megpróbálja. Akaraterejének utolsó morzsáit összeszedve, a 2006-os Lisey előrehajol varázsszőnyegén, és a következő üzenetet küldi az 1988-as Lisey-nek: Scott szimulál! MINDENRE EMLÉKSZIK!

És egyetlen őrjítő pillanatig Lisey érzi… tudja, hogy sikerül eljuttatni az üzenetet a címzetthez. A fiatal Lisey arca megrándul, kiesik a kezéből a könyv, és tompa puffanással a padlóra esik. Mielőtt azonban a fiatal Lisey felfogná, mi történik, Scott az ajtó fölött lebegő nőre mered, az idősebb Lisey-re, aki egy nap az özvegye lesz, és újra csücsöríteni kezd, ám ezúttal nem az az undorító hang tör fel a torkából, hanem fúj egyet, ami Lisey-t leginkább egy halk szuszogásra emlékezeti, de hogyan várhatna mást azok után, amin Scott aznap keresztülment? Ahhoz azért mégis elég erő van a Scott tüdejéből kipréselt levegőben, hogy a PILLSBURY MINŐSÉGI LISZT feliratú repülőszőnyeget messzire sodorja, és úgy dobálja Lisey-t, mint egy forgószélbe került kis madarat. Lisey kétségbeesetten kapaszkodik, miközben a kórház falai elsuhannak mellette, de aztán az az átkozott varázsszőnyeg oldalra billen, és ő zuhanni kezd…

9

Lisey verejtékező homlokkal riadt fel álmából, úgy ült a széles franciaágyon, mint aki karót nyelt, a teste izzadságban úszott. A mennyezetre szerelt ventilátornak köszönhetően a hálószoba levegője viszonylag hűvös maradt, Lisey-nek mégis rettenetesen melege volt…

Mintha egy vákuumos sütőben üldögélne.

– Bármi legyen is az – motyogta Lisey, miközben nevetés rázta a testét.

Az álom gyorsan szertefoszlott – az egyetlen dolog, amire még tisztán emlékezett, a lemenő nap szokatlan, vörös fénye –, és Lisey arra eszmélt, hogy a fejében egy őrült gondolat fogant meg. Hirtelen erős kényszert érzett, hogy megkeresse azt a kimaszott ásót. Az ezüstásót.

– Mégis miért? – mondta, és a kérdés visszaverődött az üres szoba falairól. Felkapta az éjjeliszekrényen álló ébresztőórát, és – azzal a meggyőződéssel, hogy legalább egy, de lehet, hogy két óra hosszat aludt – megnézte, mennyit mutat. Megdöbbent, amikor látta, hogy pontosan tizenkét perce hunyta le a szemét. Az órát visszatette az éjjeliszekrényre, aztán a kezét a blúzába törölte, mintha valami kórokozóktól hemzsegő, mocskos dolgot szorongatott volna.

– Miért pont az ásót?

Ezzel most ne törődj! Scott hangját hallotta, nem a sajátját. Az utóbbi időben Lisey már nagyon ritkán hallotta ilyen tisztán Scott hangját, ha egyáltalán hallotta. Most azonban Scott jól érthetően és hangosan a következőt mondta: Semmi közöd hozzá. Csak keresd meg, és tedd olyan helyre, ahol… úgyis tudod, miről beszélek.

Még szép, hogy tudta.

– Ahol kéznél lesz – suttogta Lisey, és arcát a kezébe temetve felnevetett.

Úgy van, kislány, helyeselt a férje. Ahol kéznél lesz, amikor szükséged van rá.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: Lisey’s Story

Copyright © 2007 by Stephen King

All rights reserved

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Hungarian translation © Totth Benedek, 2008

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978-963-504-540-2 (epub)

ISBN 978-963-504-541-9 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu