Aki bújt, aki nem...
Date: 2026.04.01.
Description: Aki bújt, aki nem... 2026 © Alma Kent Szerző Instagram oldala: @alma_kent_author TikTok: @alma_kent_author Kiadó Instagram oldala: @rexmortiskiado Átdolgozott kiadás! ISBN: 978-615-02-6434-9 Szöveggondozás, borítóterv és tördelés: Csordás Dalma Felelős kiadó: Rex Mortis Kiadó, Berhida E-mail: info@rexmortiskiado.hu
Publisher: Rex Mortis Kiadó Kft.
Rights: Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül. Mindennemű jogtalan terjesztés, pénzbeli kártérítást, vagy akár két év szabadságvesztést is vonhat maga után!

alma kent

alma kent

© Alma Kent, 2026

Első átdolgozott kiadás!

Szerző Instagram oldala: @alma_kent_author

TikTok: @alma_kent_author
www.almakent.hu

Minden jog fenntartva!

A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szöveggondozás, borítóterv és tördelés: Csordás Dalma

Karakter illusztrációk: Tarjányiné Tóth Barbara

Felelős kiadó: Csordás Dalma

ISBN: 978-615-02-5285-8

TARTALMI FIGYELMEZTETÉSEK

A műben előforduló szexuális erőszak, hatalmi dinamika és beleegyezés nem a valóságot tükrözik, és nem szolgálnak példaként.

A való életben az erőszak, a kényszerítés, a beleegyezés nélküli szexuális aktus minden formája elfogadhatatlan és elítélendő. A regény cselekménye nem valós viselkedésminták bemutatása, hanem egy extrém, sötét fantáziavilágban játszódik, amely nem a hétköznapi emberi kapcsolatok normáit tükrözi.

Amennyiben ezt tudomásul vetted, fusd át az „étlapot”, amely finomságokhoz jó étvágyat kívánok!

Alkohol

Családon belüli bántalmazás (háttértörténet)

Droghasználat

Emberkereskedelem

Emberrablás

Erőszak

Érzelmi bántalmazás

Fegyverrel való erőszak

Fizikai bántalmazás

Függőség

Gyász

Gyermekbántalmazás (háttértörténet)

Gyermekgyilkosság (említés)

Gyilkosság

Halál

Hűtlenség

Kábítószerrel való visszaélés

Káromkodás

Kényszerített orgazmus

Kínzás

Kötözés

Követés

Manipuláció

Megalázás

Mérgező kapcsolat

Nemi erőszak

Öngyilkossági gondolatok (háttértörténet)

Pánikrohamok/zavarok

Paranoia

Pedofília (említés/utalás/háttértörténet)

Sajátos perverziók

Sérülés/sérülés részletei

Szexizmus

Szexuális aszfixia

Szexuális erőszak

Szexuális segédeszközök

Szexuális tartalom

Szexuális zaklatás

Szülő halála (háttértörténet)

Trauma feldolgozás

Vallási témák erőszakos kontextusban

Vér

Zaklatás

Azzá a szörnyeteggé váltam,
akitől a sötétségben rettegtem...

1.

Aurora

Reggel negyed nyolc van. Kibaszottul korán. Az ébresztő éles hangja könyörtelenül szaggatja szét az álomvilágom, és egy pillanatra azt sem tudom, hol vagyok. A telefon kijelzője, mintha szándékosan idegesítene azzal a rohadt villogásával. El sem tudom mondani, mennyire utálom ezt a tetves pillanatot...

Még a takaró alatt hunyorgok, kezem a párna mellett kotorászik a mobilomat keresve, csak hogy elhallgattassam ezt az idegesítő zajt. Félálomban azt hiszem, ha nem veszek róla tudomást, akkor talán a világ is megáll. De a valóság az, hogy muszáj felkelnem, mivel az új ügyfelem ma küldi az első projektet, és ha nem válaszolok azonnal, tuti elküld a picsába.

A párnába temetem az arcom, de hiába, hiszen a gondolat, hogy nyolcra kész kell lennem, lassan átrágja magát a fáradtságon. Fáj minden porcikám. Mintha az éjszaka alatt a matracom szöges ággyá változott volna. Nyűglődve kelek fel, és esküszöm, hogy még a gravitáció is erősebben húz ma reggel. Hányinger kerülget az álmosságtól, és a szemeim annyira szúrnak, mintha homokszemek dörzsölnék belülről. A nyakam merev, és minden egyes izmom tiltakozik az ébredés ellen.

A fürdőszobai tükörbe nézve, egy zombi tekint vissza rám. Táskás, sötét szemek, kócos haj. Az egész fejem egy elbaszott reggel szimbóluma, ami azt kiáltja, hogy inkább a takaró alatt kellett volna maradnom. Egy gyors zuhany talán életet lehel belém – vagy legalább eltünteti a halottak klubjához illő kinézetet. A víz égeti a bőröm, ám én mégis próbálom elhitetni magammal, hogy ez jót tesz. A vízsugár alatt állva, igyekszem elfelejteni a világ összes problémáját, miközben a tusfürdő illata olyan, mint egy rég vágyott tengerparti nyaralás.

A víz csobogása nyugtató zeneként hat, de a gondolataim, rossz szokásként térnek vissza. Mielőtt felfognám, hogy túl sokáig tartózkodom a zuhanyzóban, máris arrébb húzom a függönyt, elzárom a csapot, és kimászok. A törölközőért nyúlva érzem, ahogy a bőrömön maradt cseppek hűvösen futnak le, így gyorsan megtörölközöm. A hálószobába sietek és kinyitom a szekrényt, hogy keressek valami olyan ruhát, ami már nem melegítő, viszont még elég kényelmes ahhoz, hogy vállalható legyen a külsőm emberek között. Kiveszem a kedvenc fekete farmeromat és egy szürke pólót. Felöltözöm, végül felkapom a bőrdzsekimet az előszobaszekrényről.

Grafikusként megtehetem, hogy délben keljek, és hajnalban feküdjek le, de most egy fontos ügyfelet szereztem, aki már hajnali nyolckor a telefonján lóg. A fejem zsong, és az agyam is próbálja feldolgozni a tényt, miszerint ez a nap más lesz. Miután bezártam a lakásom ajtaját, elindulok lefelé a régi betonlépcsőkön. Kivonszolom magam a főbejáraton, és megpróbálok összehozni valami emberi állapotot a reggeli fényben, viszont a fáradtság olyan, akár egy sűrű, sötét füst az agyamban, ami csak nehezen enged utat a gondolataimnak.

Ahogy a hideg levegő arcon csap, megborzongok. Minden lépés olyan, mintha ragasztóban haladnék. A kávézó csupán néhány percre van, mégis ez a rövid séta is totális kínszenvedés. A napsugarak túl fényesek, a zajok túl hangosak. Az emberek mellett elhaladva látom, hogy mindenkinek mosolygós és friss az arca, mintha nem tudnák, mi is az a kora reggel. Aztán meg itt vagyok én, akár egy két lábon járó hullazsák, aki csak a kávézóig akar eljutni, hogy felélessze magát.

Ahogy közeledem a Sunbeam Espresso felé, megfordul a fejemben, hogy talán dobnom kellene az új ügyfelemet, de mivel háromszor annyit fizet, mint a többi, el is hessegetem ezt a gondolatot. Miután odaérek, bemegyek, és fáradtan a pultra támaszkodom.

– Jézusom... még le sem feküdtél, vagy mi a francot keresel itt ilyenkor? – kérdezi Rena, aki a pult mögött sürög-forog, én pedig a levegőben szinte már érzem is a frissen őrölt kávé édes illatát. Kurva boldog lennék, ha így lenne, de szerintem éjfélig nem látom ma az ágyamat.

– Új ügyfél... – mondom fáradtan, mialatt az álmos, táskás szemeimre mutatok. Pff, ha csak táskás lenne, jelentkeznék a Topmodell következő évadába, de akkora bőröndök vannak a szemem alatt, hogy még Paris Hilton is lecsapna rájuk.

Rena elkészíti a szokásos ingyen kávémat, extra adag cukorral, a tetején egy kis tejszínhabbal, és megszórja csokireszelékkel is. Kibaszottul imádom ezt a nőt. Olyan, akár egy varázsló, aki az életem monotóniáját egyetlen korttyal képes feldobni.

Miután beköltöztem a teljesen üres lakásomba, annyira bezárva éreztem magam, hogy muszáj volt kiszabadulnom onnan. Így elkezdtem felfedezni a környéket, és rábukkantam erre a hangulatos kis kávézóra. Rena épp egy vendéggel kiabált, ugyanis az természetben akarta rendezni a dupla csokis sütijét és lattéját. Már ekkor tudtam, hogy csípni fogom ezt a helyet és ezt a csajt, aki egy kocsis szintjén káromkodik, hogy ha elborul az agya.

Amikor Arlingtonba költöztem, senkit sem ismertem. Mindent és mindenkit hátrahagytam, és nem volt egyetlen barátom sem. Az első dolgom az volt, hogy keressek egy lakást – méghozzá minél hamarabb –, mivel a motelek rohadtul drágák voltak az anorexiás pénztárcámnak. Néhány napon belül sikerült is találnom egy másfél szobást egy csendes és nyugis környéken, ahol a bérleti díj is megfizethető volt. Azonnal felhívtam a tulajt, miszerint szeretném kivenni, aki örült annak, hogy egy fiatal lány jelentkezett, ugyanis előttem csak egyetemista srácok keresték őt, viszont bennük egyáltalán nem bízott a házibulik miatt.

Aznap délután el is mentem a megbeszélt időpontra, hogy megnézzem a helyet. Nagyjából akkora volt, mint egy klotyó, de mivel nem igazán válogathattam, örömmel írtam alá a bérleti szerződést. A kaució és a tárgyhavi bérleti díj kifizetése után még éppen maradt annyi pénz a zsebemben, hogy ne haljak éhen a hónap végéig.

Másnap össze is pakoltam a motelben lévő kevés kis holmimat, végül beköltöztem „álmaim lakásába”. A saját tulajdonom csupán egyetlen felfújható matrac volt, amit még a középiskolában vettek a szüleim a nyári táborozásokra, ugyanis a sátorban fekve a kemény földön, kikészítette a hátamat a sok kavics és bucka. A matracon kívül, csak a ruháimat és a legszükségesebb dolgaimat hoztam el Montgomeryből, így egy körben megúsztam a költözést.

Miután beköltöztem a lakásba, szomorúan konstatáltam a tényt – amit a lakásnézéskor nem is kérdeztem –, miszerint teljesen bútorozatlan. Mivel ebben a hónapban már nem maradt annyi pénzem, hogy berendezzem, így csóró kollégista módjára elfoglaltam a kis zugomat. Ezután jött a nagy kérdés: most mégis mi a francot csináljak?

Kezdő grafikusként, a szegényes portfoliómnak hála, nem tudtam elhelyezkedni a szakmámban, így kényszerűségből elvállaltam egy szendvicskészítő melót a közeli gyorsétteremben. Az ottani szag olyan volt, akár a testnevelésóra utáni fülledt öltöző. Gyűlöltem azt a helyet...

Végül jó néhány hónap kínlódás után, összeszedtem a bátorságomat, hogy jelentkezzek a kedvenc kávézómba pincérnek oda, ahol Rena is dolgozik. Minden héten betértem hozzá, ugyanis ő egy igazi művész, ha a kávékészítésről van szó. Tökéletesen pörkölt, erős ízvilágú kávékat szolgált fel, így engem is azonnal megfogott már az első látogatásomnál.

A hely hangulata, a baromi finom süteményekkel és a Rena stílusosnak sem mondható káromkodásaival, teljesen más volt, mint az a rohadt gyorsétterem. Az egyik alkalommal kipanaszkodtam magam neki, így meg sem kellett kérdeznem, hogy van-e felvétel, azonnal felajánlotta, hogy segít nekem bekerülni és be is tanít. Rettentően hálás voltam neki ezért.

Egy hét múlva fel is hívott a főnöke, Anthony, miszerint Renától csupa jókat hallott rólam, és szeretné, ha csatlakoznék a csapatukhoz. Örömmel elfogadtam az ajánlatot, így másnap már kezdhettem is. Azonnal felmondtam a gyorsétteremben, és úgy siettem haza, mintha a pokol legmélyebb bugyraiból kaptam volna jegyet a mennyországba. Jó néhány hónapig dolgoztam a kávézóban. Élveztem a munkát, de hiányzott a kreativitás az életemből.

Az első ügyfelem története egy nagy adag véletlen és bátorság keveréke volt, amit a kávézó szórólapjainak tervezése indított el. Ez a hely szinte már a második otthonom lett. A hangulata és a kávéja is remek, viszont ami igazán vonzott, az a sok színes figura, akik odajártak. Három dologra volt igazán szükségem: egy kis zsebpénzre, a portfólióm bővítésére, és ügyfelekre.

Ezért döntöttem úgy, hogy segítek Renának a kávézó népszerűsítésében. Persze, nem közöltem vele, hogy ez valójában egy önző húzás, így csak annyit mondtam, hogy „szerezzünk egy kis plusz figyelmet ennek a helynek”. Renának tetszett az ötlet, így előálltam vele Anthonynál is, aki örömmel fogadta az ingyen grafikai munkát, szóval a szabadidőmben, el is kezdtem megtervezni a szórólapokat.

A hely stílusa egyedi volt, a falakon végig különleges képekkel, és laza, hívogató hangulattal. A modern asztalok és székek tökéletesen illettek a rusztikus falakhoz és a fagerendákhoz, amelyek a mennyezeten húzódtak végig. A szórólapokat szerettem volna a hely szelleméhez igazítani, így telepakoltam őket vicces, szarkasztikus szövegekkel, amik olyanok voltak, mintha Rena mondta volna őket. Az első vázlatokat ő is megnézte, amiknek láttán a reakciója annyira lelkes volt, hogy úgy éreztem, végre valamit jól csinálok.

Kinyomtattam a szórólapokat és bevittem a kávézóba, emellett jó párat kiszórtam a város különböző pontjain is a szabadnapjaimon. Néhány nap múlva, munka közben, az egyik vendég – akit korábban még sosem láttam – odajött hozzám a szórólapunkkal a kezében. A pasas egy elegáns, de nem túl feltűnő üzletember volt, aki megkérdezte, hogy ki készítette ezeket a kreatívokat, ugyanis nagyon tetszik neki mind a grafikai megközelítés, mind pedig a rajta szereplő szövegek. Mosolyogva válaszoltam, hogy én vagyok az „elkövető”, mire közölte, hogy egy kis reklámügynökséget vezet, és szükségük lenne valakire, aki segítene a vizuális megjelenésüket feldobni.

Kicsit ledöbbentem, de nagyon izgatott lettem. Elmondtam neki, hogy még kezdő vagyok, viszont nagyon szívesen tanulnék, ha lehetőségem lenne rá. A férfi bólintott, és kifejtette, hogy olyan embert keresnek, aki fiatalos és friss ötletekkel áll elő. Ekkor éreztem, hogy talán végre elhelyezkedhetek a grafikusi világban, és azt csinálhatom, amit igazán szeretek. Kiderült, hogy a szórólapok nemcsak Anthony kávézójának, hanem az én karrieremnek is új fejezetet nyitottak. Sokkal több vendég tért be a helyre, mint ezelőtt, és én is szereztem egy ügyfelet. Hihetetlen, hogy mindez egy finom kávé és Rena hangos káromkodása mellett kezdődött.

Leteszi elém a koffeinnel dúsított nedűt, és szinte már az első korty után jobban is érzem magam, így elkezdenek résnyinél jobban kinyílni a szemeim. Ekkor veszem észre, hogy Renának új frizurája lett. Az eddigi természetes vörös, hosszú fürtjei helyett, egy szőke démon áll velem szemben.

– Új séró?! Mi az, dobtad Eddie-t? – kérdezem tőle reménykedve. Akkora egy faszt, mint az az Eddie, a világ nem hordott a hátán. Egy igazi fostömlő. Egyszer, amikor bulizni voltak Renával, beléjük kötött egy fazon, ez a paraszt meg szó szerint elfutott. Rena rázta le a csávót, nagy nehezen.

– Ahhh... nem. Csak változatosságra vágytam. Plusz, így dögösebb vagyok. – Rám kacsint, miközben huncut mosolyt villant.

– Ezzel nem vitatkozom... – vetem oda neki mosolyogva, és látszólag kedvére van a bók, mivel kéjesen végigsimít a testén, és megnyalja a száját.

Idő közben, egy kisebb tömeg alakult ki ebben az amúgy is macskafasznyi méretű térben. Az emberek a pulthoz tolakodnak, mialatt hangos beszélgetések zajlanak. Hirtelen rohadt kellemetlenül kezdem érezni magam, és az érzés egyre csak erősödik. Nem azért dolgozom otthon, hogy idióta emberek, idióta pofáját lessem. Ez a tömeg csak ront a reggeli fáradtságomon, szóval úgy döntök, hogy jobb, ha inkább mihamarabb lelépek innen. Ezzel a lendülettel meg is fordulok, aminek hatására, teljes erőből a mögöttem álló férfinak ütközöm, így az elviteles poharam egésze az ingjére borul.

– Bassza meg! Annyira sajnálom! – kiáltom, miközben a mellkasán végigfolyó barna folyadékot bámulom. Az agyam olyan gyorsan pörög, hogy nem is tudom hirtelen, hova kapjak. El akarnék süllyedni a föld alá a szégyentől. Rápillantok az idegenre: hatalmas, izmos figura, akinek a hófehér ingjén most a tejszínhabos, csokireszelékes kávém díszeleg. Visszafordulok a pulthoz, és gyorsan kiveszek egy maréknyi szalvétát a tartóból, hogy elkezdjem felitatni vele a kávét.

– A rohadt életbe, ez kurva forró! Nézz már a lábad elé! – Akkorát kiált, hogy szinte rögtön ledermedek. Általában nem ilyen ellenséges reakcióval viszonozzák a bocsánatkérésem. Azt hittem, a reggeli kávé mindenkit megnyugtat, nem pedig ennyire felidegesít.

– Tényleg nagyon sajnálom! Észre sem vettem, hogy...

– Magasról leszarom! – Éles hangjával félbeszakít, aztán folytatja. – Egyrészt köszönöm szépen a mellkasgyantázást, másrészt ez egy rohadtul drága ing volt! Kitaláltad már, hogyan tervezed kifizetni? – Kikerekednek a szemeim, és egy szó sem jön ki a számon. Mégis, mi a franc ütött ebbe a fószerbe? A napi kávé és kenyér között kell mérlegelnem, hogy túléljem a hónapot, ez meg ki akarja velem fizettetni a méregdrága ingjét. Nem terveztem, hogy két hónapig, vagy akár még tovább nem eszem egy falatot sem.

– Elnézést, de... nem hiszem, hogy ki tudom fizetni... – hebegem, a számat harapdálom, és csak reménykedem abban, hogy megesik rajtam a most már kávémtól nem jeges szíve.

– Hinni tudod, hol kell, babám! – Gúnyos válaszától, a szégyenem dühvé változik.

– A tisztítást nagyon szívesen kifizetem, de nem fogok új inget venni! – Most ő lepődik meg, mire vakító kék íriszét felváltja valami pokolian sötét.

– Tehát legyek egész nap ebben a mocsokban? – Végigmutat magán, és szinte már ordít. A kávézó összes szeme ránk szegeződik, én pedig a föld alá süllyedek a tekintetüktől. Nem elég, hogy csóró vagyok, de még ezek fejében ki tudja mekkora számlát csináltam magamnak, amiért akár a vesémmel kell fizetnem.

– Sajnálom... – Lesütöm a tekintetem, és a reakcióját várom. Fújtat egyet, legyint a kezével, aztán szinte félrelök, amikor odaáll a pulthoz, hogy kérjen magának egy „feketét cukor nélkül”. Tuti, hogy pszichopata. Köztudott, hogy csak azok isszák így a kávéjukat – feketén, mint a lelkük.

Villámgyorsan elindulok az kijárat felé, hogy mihamarabb eltűnjek ebből a gáz helyzetből. Ám amikor kinyitom az ajtót, egy mély hang utánam kiabál.

– Leverem rajtad az árát, ugye tudod? – Hátra sem nézek, de szinte azonnal kővé dermedek. Egy rohadt kávé miatt fogok meghalni. Tudom, hogy a túl sok koffein halált okozhat, viszont azt sehol sem írják, hogy egy idegen faszi keze által. Mivel nem akarom, hogy ez a nap igazi rémálommá változzon, így kirontok az ajtón, és a lakásom felé sietek. Néha azért még hátrapillantok, nem követ-e ez az elmebeteg, aki az életemet akarja a nyamvadt ingjéért cserébe. Ugyanis a gondolat, hogy egy kávézóban összeszedett ellenséggel térjek haza, eléggé elkeserítő.

A járdán előrehaladva megint hátranézek, mire észreveszem, hogy az inges csávó épp most lép ki a kávézóból, és egyenesen rám pillant. Elkapom a tekintetem, és még gyorsabban szedem a lábaimat. Ismét hátrapillantok, de szerencsére a pasi nem követ, hanem a telefonját nézi olyan értetlenül, mint ahogy én az életemet. Beszáll az autójába, én pedig végre kifújhatom azt a levegőt, amit a kávézó óta tartogatok magamban.

Gyors lépteim végre megkönnyebbülnek, és az utolsó sarkon még egy elegánsnak nem nevezhető mozdulattal elugrom a kerékpárosok elől, majd az épülethez érve úgy érzem, mintha maratont nyertem volna.

Beütöm a kódot és bemegyek, végül gondosan becsukom magam mögött az ajtót. Felmegyek a lépcsőn a negyedikre – mert hát, lift miért is lenne ebben a rohadt házban –, amit követően kinyitom az ajtómat és szinte úgy esek be a lakásomba. Kicsi ugyan, viszont a terasz hatalmas, így csodás kilátást nyújt a városra a lemenő nap alatt, ami olyan gyönyörű, hogy szinte el is felejtem, mennyire szar az életem.

Közvetlenül a konyhába érkezek, ami egybenyitott a nappalival, és a nem létező étkezővel. A konyhában egy kisebb hűtő van, mellette tűzhely, mosógép és egy egyszekrényes konyhapult. Annyi helyem van ezek és a fal között, hogy éppen meg tudok fordulni egy helyben.

Ledobom a kabátomat és a kulcsomat a pultra, majd készítek magamnak egy zaccízű kávét a nagymamám rám hagyott főzőjével, ami már úgy néz ki, mint egy rég elveszett régészeti lelet, végül felöntöm annyi tejjel, amíg szinte már fehér nem lesz.

A nagyi imádta ezt a főzőt, így eléggé ronggyá van használva, de azért még működik. Förtelmes kávét készít, viszont van benne koffein, szóval leszarom.

Megízlelem a tejjel dúsított, triplán cukrozott nedűt, és szinte majdnem kifordul a szemem, annyira keserű. Mivel fel kell ébrednem, húzóra megiszom az egészet, miközben befogom az orromat. Pontosan úgy teszek, mint amikor gyerekként torokköptetőt kellett innom, csak akkor legalább tudtam, hogy az segít. Esküszöm még a hányinger is visszatér az emlékeim közül.

Az „isteni” kávé után átöltözöm kényelmesebbe, ami egy bő, szürke melegítőnadrágból és egy fehér trikóból áll, majd lehuppanok a laptop elé. Alig múlt el nyolc óra, de máris egy e-mail fogad az ügyfelemtől:

Bocsi, de ma fontos tárgyalásom lesz, így holnap beszélünk. John

Mégis csak van isten... Ilyen reggel után a francnak sincs kedve dolgozni, szóval ki is kapcsolom a számítógépet, mint aki élet-halálharcot vív a produktivitás ellen, végül befészkelem magam az ágyba néhány nassolni való társaságában.

Válogatok a chipsek között, mint egy kisgyerek a szülinapi bulin, miközben berakom a mobilomon a kedvenc sorozatomat. Nagyjából a harmadik rész közepén el is nyom az álom.

Tizenegy óra után ébredek fel, viszonylag kipihenten, morzsás és chipsfoltos trikóban. Csodás... Ha a helyzetem nem lenne annyira szánalmas, még azt is mondhatnám, hogy igazi hipszter életmódot folytatok. Úgy döntök, lemosom magamról ezt a mocskot, így bemegyek a fürdőbe, hogy engedjek magamnak egy kád forró vizet. A helység extrán kicsi. A vécé olyan közel van a mosdókagylóhoz és a kádhoz, hogy rajta ülve egyszerre tudnám megmosni a kezemet és a lábamat is.

Megengedem a vizet, majd a mosdókagyló feletti tükörben felrakom a fenékig érő barna hajamat egy félresikerült kontyba, ami úgy néz ki, mint egy összegyűrt vattacukor, amit ottfelejtettek a kuka mellett a nyári vásár után. A szemem alatti táskák egészen eltűntek a miniszunditól, de azért egy kiadós alvás rám férne most már.

Még csak huszonkét éves vagyok, és ahogy idősödöm, egyre jobban hasonlítok a nagyim fiatalkori énjére – bár ő valószínűleg sokkal elegánsabb és csinosabb volt, mint amilyen én valaha is leszek. Én teljesen átlagos vagyok. Egy szürke kisegér, aki elbújik a bútorok mögé, amikor vendégek érkeznek. Valószínűleg ezért is tudok mindig a háttérben maradni, mint a tévéreklámok, amiket az emberek elfelejtenek a legizgalmasabb részek között.

Befekszem a kádba, amiben a víz most már szinte teljesen ellep. Csukott szemmel hátradőlök, és élvezem a körülöttem szétáradó melegséget.

Kellemes ejtőzésemet hangos kopogás szakítja félbe, amitől majdnem szívrohamot kapok. Az adrenalinszintem az egekbe szökik, és akaratlanul is magam elé kapom a karjaimat, bár a hab mindent eltakar.

– Ki az?? – Kérdésemre nem érkezik válasz.

Néhány másodperccel később kimászok a kádból, és magam köré tekerem a törölközőmet, ügyelve arra, hogy el ne csússzak a rólam lecsöpögő víz miatt a nedves padlón. Odacsoszogok az ajtóhoz és kinézek a kukucskálón, akár egy régi horrorfilm főszereplője, akit épp a legrosszabb pillanatban kap el a nézői kíváncsiság.

Senkit sem látok. Résnyire kinyitom az ajtót, a törölközőt közben szorosan fogva magam körül. Jobbra és balra is elnézek, de egy lélek sincs a folyosón.

Már épp csuknám be az ajtót, amikor észreveszek a lábtörlőn egy darab papírt. Összehúzom a szemem és a homlokomat ráncolom, végül lehajolok érte, hogy felvegyem.

Egy névjegykártya. Egy kibaszott mosoda névjegykártyája!

2.

Aurora

Elmebeteg fasz! Mindjárt felrobbanok.

El sem hiszem, hogy tényleg ki akarja fizettetni velem a tisztíttatást. Olyan erővel csapom be az ajtót, hogy szerintem még a szomszédokban is megállt a szar. Miután gyors pillantást vetek a zsanérokra, hogy nem szakadtak-e ki a helyükről, beviharzom a nappaliba. Fújtatok, akár egy felbőszített bika. Ahogy fel-alá járkálok dühösen, véletlenül belerúgok a kanapé sarkába, és a fájdalomtól lila egereket látok.

– A kurva életbe!!! Bassza meg, bassza meg, bassza meg! – Ordításom közepette a balesetben érintett lábujjamat szorongatom, és fél lábon egyensúlyozva ugrálok, akár egy kicseszett flamingó. Esküszöm, még a könnyem is kicsordult.

Remélem, nem tört el, ugyanis a kórházi számla már rohadtul nem férne bele a büdzsémbe. Amíg enyhül a fájdalom, megnézem a névjegykártyát. Egy seattle-i ruhatisztító cég neve és elérhetőségei szerepelnek rajta.

– Seattle??? – Ez valami kibaszott vicc? Ha ez a fasz azt hiszi, csak azért elmegyek oda, hogy kifizessem a tisztítási költségeket, akkor rohadtul téved. Sántikálva a hálószobába igyekszem a telefonomért, hogy felhívjam őket.

Hosszasan kicseng, mire végre felveszi egy lágy hangú, idősebb nőci.

– Opal Clean mosoda. Miben segíthetek? – Csilingelő hangját hallva, rögtön arra gondolok, hogy vajon jó számot hívtam-e, nem pedig inkább a Mikulás manóit.

– Üdvözlöm! Aurora Nyte vagyok, és érdeklődni szeretnék, hogy... – kezdek bele, de alig jutok el néhány szóig, a nőci máris közbevág, mintha valami telibekúrt versenyen lennénk, miszerint ki tud hamarabb megszólalni.

– Aurora! Igen, az úr már jelezte, hogy keresni fog minket! – Ez komoly? Az agyam egy pillanat alatt a vörös zónába kapcsol. Igyekszem visszafogni magam, de a vérnyomásom azonnal az egekbe szökik. Ez a seggfej már előre bejelentette, hogy én fizetem majd a számlát? Szétvet a düh, és szinte látom magam előtt a gúnyos vigyorát, amit nagyon szívesen levakarnék a pofájáról egy éles késsel. A hátam közepére sem kívánom ezt az egészet. És honnan a picsából tudja a nevemet? Tuti Renától kérdezte meg, ahogy a címemet is, hogy itthagyhassa a lábtörlőmön a névjegykártyát. Esküszöm, mindjárt felrobban az agyam, de igyekszem nyugodtan beszélni, elvégre a mosodás nőci szarról sem tehet.

– Tehát akkor tud az incidensről... – Próbálom kitalálni, mégis mennyire van képben, mert ha már a nevemet is tudja, lehet az SSN-számom sem titok többé.

– Nem tudom, milyen incidensről beszél drágám, csak annyit mondott a fiatalúr, hogy Ön rendezi a keletkezett kár tisztítási költségeit. – Hát ez remek... Csak ennyit mondott? Azt véletlenül nem tette hozzá a paraszt, hogy én mossam ki a szaros gatyáját is, ha már ennyire belelendültünk? – Megadta a telefonszámát, hogy ezen keressük, ha elkészültünk. Sajnálom, hogy nem telefonáltunk azonnal, de jelenleg elég nagy emberhiánnyal küzdünk, és nem tudunk rögtön visszajelezni az ügyfeleknek.

Szinte már megsajnálom szegény nőt, de mivel még mindig dühös vagyok erre a faszkalapra, így nem igazán tudja elvonni a figyelmem, a munkaerőhiányból fakadó bánata.

– Asszonyom, meg tudná mondani mégis mekkora végösszeggel számoljak? – kérdezem nyugodtan, de közben a hangom már remeg a düh és a pánik keverékétől. Mi van, ha az az ing annyit ér, mint a kocsim? Akkor kurvára beszoptam.

– Természetesen, drágám! Mivel expressz tisztítást kért az úr, így a végösszeg hetvennyolc dollár. – Mennyi??? Mégis miből van baszki, hernyóselyemből? Még a gondolat is fáj, hogy három napi kajám veszett oda egy rohadt ing miatt. Mielőtt totálisan depresszióba zuhannék, folytatja. – Mikor tudna érte jönni? – Ja, hogy el is kell mennem érte? Nem elég, hogy kifosztanak, még furikázzak is el a halál faszára.

– Öhm... Bocsánat, de itt valami félreértés lesz. Én Arlingtonban lakom... – közlöm a tényeket, hátha talán ezzel valami csoda folytán elkerülhetem ezt a „csodás” utazást.

– Sajnálom kedvesem, de az úr kifejezetten kérte, hogy csak Ön veheti át, és le kell szállítania neki a lakására, mivel ő üzleti útra megy. – Ó, hogy az a... Káromkodok magamban, nehogy még jobban eldurvuljon a helyzet, és a végén olyan átkot szórjak erre a szerencsétlen nőre, ami öt generáción is átível majd.

– Nem tudnák esetleg Önök kiszállítani neki?

– Sajnálom, de mint említettem, emberhiánnyal küzdünk és... – Blablabla... Forgatom a szememet és közbevágok, mert úgy érzem, mindjárt elszáll az agyam. – Oké. Értem... Nemsokára indulok.

A nő ezerszer is megköszöni a készségemet, mintha én lennék a nap hőse, végül bontja a vonalat. Remek... Most még kocsikázhatok el Seattle-be kifizetni egy méregdrága ing tisztítását, aztán ha ez nem lenne elég, vigyem el őfelsége lakására is. Mert hát, miért is ne csinálhatnék ebből egy egész napos programot? Lehet, megvárom a lakásán és felajánlok neki egy masszázst is. Legszívesebben ordítanék az idegtől, de erőt veszek magamon, és inkább elkezdek készülődni, hogy minél előbb letudjam ezt a nyomorult napot. Holnaptól aztán, újult erővel – és valamivel soványabb pénztárcával –, visszatérhetek a normális, nyugis életemhez.

Magamra kapok egy farmert és egy pólót, majd bemegyek a fürdőbe, hogy rendbe szedjem a kinézetem. Dobok fel egy kis szempillaspirált, teszek a számra egy kis ajakbalzsamot, és fújok magamra a kedvenc parfümömből is egy kicsit. Ha már el kell mennem Seattle-be, beülök valahová és megiszok egy rendes kávét az itthoni zaccízű helyett, sőt, talán megengedek magamnak egy sütit is. Elvégre, ha már úgyis három napig nem fogok enni a hülye tisztítószámla miatt, legalább jókedvvel induljak neki a rám váró koplalásnak.

A nappali hatalmas ablakaihoz sétálok és ellenőrzöm a zárakat, végül miután meggyőződtem róla, hogy még maga Pókember sem juthat be a negyediken lévő lakásomba, elindulok kifelé.

A kocsimig tartó úton igyekszem lehiggadni, viszont már nem is a pasira vagyok dühös, hanem Renára, hogy mi a faszért adta meg neki a nevemet és a címemet. Hazudhatta volna a másodikon lévő pénzes, lila hajú néni nevét és címét is, és akkor most nem nekem kellene egy órát kocsikáznom Seattle-ig. Amint visszaérek, első dolgom lesz, hogy lebasszam Renát.

Miután kidühöngtem magam, beülök a kis Fordomba. Nem éppen a legújabb évjárat, ugyanis majdnem annyi idős, mint én, de mivel elvisz A-ból B-be, így magasról leszarom, hogy néz ki.

Még a költözésem után vettem egy nem túl bizalomgerjesztő fószertől, valahol Arlington mellett, egy lepukkant farmon. Az öreg annyi disznót tartott, hogy tuti nem csak a sonkára hajtott – inkább arra, hogy eltüntesse velük az általa elrabolt és kinyírt emberek maradványait. A kocsit szinte ingyen árulta, így azonnal lecsaptam rá, ahogy megláttam a hirdetést. Bár otthonról dolgozom, néhány ügyfelem ragaszkodik a személyes találkozóhoz – hogy megbeszéljük a dizájn részleteit... vagy, hogy megfogdossák a seggemet –, szóval kaptam az alkalmon, és elmentem megvenni az autót. Persze ahogy hazaértem vele, rögtön lefulladt, és úgy füstölt, mintha pápát választott volna, így másnap hívhattam a szerelőt, aki egy nyolcszáz dolláros számlát nyomott a kezembe a különféle javításokért. Mondanom sem kell, abban a hónapban Rena főzött rám, én pedig besegítettem neki a kávézóban zárás előtt.

Gőzöm sincs, vajon kibírja-e a kocsi Seattle-ig, de nagyon bízom benne, ugyanis semmi esetre sem szeretnék hazáig vonatozni a sok hajléktalannal és fura alakkal, szóval erre a napra megtanulok hinni Istenben, és amint hazaértem, imába foglalom a nevét.

Elfordítom a slusszkulcsot, mire az autó nagy nehezen, de a negyedik forgatásra végre beindul. Hörög, kattog meg nyikorog, de legalább működik. Kitolatok a parkolóból, végül Seattle felé veszem az irányt. Bekapcsolom a rádiót, hogy ne őrjítsenek meg a gondolataim, amiben Renát és az inges csávót felváltva kínzom, végül ezzel a hangulattal vezetek tovább.

Az autó ablakán beszűrődő napfény szinte elvakít. Annak ellenére, hogy fényárban úszom, egyáltalán nincs meleg. A kocsiban elromlott a fűtés, így magamon hagytam a kabátomat, mert nem akarok egy óra alatt jéggé fagyni.

A táj varázslatosan zöldellő, a fák, mint hatalmas, árnyékot adó óriások, körülvesznek az út két szélén. A távolban, a horizonton a hegyek kontúrjai olyanok, mintha egy festmény részei lennének. Ettől függetlenül még a természet szépsége sem csillapítja a bennem dúló haragot. A gondolat, hogy egy szaros ing miatt kell megküzdenem a forgalommal, egyre elviselhetetlenebbé válik. A napfény, ami egy pillanatra elhitette velem, hogy a világ csodálatos, egy másodperc múlva a valóság sötét árnyékába süllyeszt. Az autóban ülve, a szívem a torkomban dobog, és minden egyes méter, amit megteszek, egyre inkább azt érezteti velem, hogy el vagyok átkozva. Szeretném lehúzni az ablakot és kiordítani, de persze az sem működik... A szerelő csak műszakilag tette rendbe az autót, a rossz ablakkal és a rothadó kasztnival már nem foglalkoztunk, ugyanis nem akartam hajléktalan lenni.

Az egyórás út végéhez közeledek, és természetesen semmi izgalmasat nem láttam útközben, eltekintve attól a két tehéntől, akik a mező közepén a csorda szeme láttára dugtak. Még most is ámulok, hogy hogy a francba nem dőltek el. Esküszöm, izgalmasabb szexuális életük van, mint nekem valaha is lesz.

Mióta szakítottam az exemmel, Keith-szel és elköltöztem, azóta egy férfit sem engedtem be az életembe. Minden vágyam megtartani ezt a jó szokásom, bár a szex néha kurvára hiányzik. Keith marha jól dugott, a probléma ott kezdődött, hogy nem csak engem, hanem a haverját, Landont is megvesszőzte. Amikor kiderült, hogy inkább a csávókra bukik, egyből magamban kerestem a hibát. Ez nem kicsit hatott az amúgy sem kimagasló önbizalmamra. Keith után hónapokig még a lakásból sem jöttem ki, egészen a költözésig. No, nem mintha miatta költöztem volna el, de így már nem volt lelkiismeret-furdalásom sem amiatt, hogy magára kell hagynom.

Ahogy átlépem a város határát, a táj szinte teljesen megváltozik. A buja zöld növényzet helyét a beton és a magas gyárépületek foglalják el, és a feszültség egyre inkább a mellkasomra nehezedik. Az emberek olyan unott pofával sétálnak, hogy a maradék jókedvem is eltűnik őket látva. A felhők vastag takarója alatt a napnak alig van esélye előbújni, így emiatt csak még tovább fokozódik a szorongásom.

Észreveszek az út jobb oldalán egy kis étkezdét, szóval úgy döntök, félreállok, hogy megnézzem a névjegykártyán a pontos címet. Még tízpercnyi kocsiútra vagyok a tisztítótól, szóval beugrom és eszem egy szendvicset, iszom egy kávét, és pisilek. Leparkolva nem éppen a legelragadóbb látvány fogad az omladozó vakolattal és a koszos ablakokkal, de mivel rohadtul éhes vagyok és a hólyagom is feszül, mégis arra a döntésre jutok, hogy bemegyek.

Amint belépek, isteni palacsintaillat üti meg az orrom, aminek hatására a gyomrom hangos morgásba kezd. Basszus, el is felejtettem, hogy nem ettem egész nap szinte semmit, csak két zacskó mogyorós chipset sorozatnézés közben. Odavágtatok a pulthoz, leülök a kopott bárszékre, mire a vigyorgó pincérsrác azonnal hozzám siet.

– Szia! Isten hozott Seattle-ben! – Összeráncolom a homlokom, és zavartan nézek rá, mire folytatja. – Ahh, nyugi, csak nem láttalak még itt a környéken. Tudod, itt nőttem fel, és elég sok embert ismerek... Te honnan jöttél? – Kicsit túlzónak érzem ezt a seattle-i vendégszeretetet, de belemegyek a játékba, legalább elvonja a figyelmem a ma történtekről.

– Arlington. Van egy kis dolgom a városban. – Magamra erőltetek egy mosolyt, és megint felkordul a gyomrom, ám ezúttal olyan hangosan, hogy a mellettem lévő szakállas fószer felhúzott szemöldökkel fordul felém. Némán tátogom, hogy „bocsi”, végül ismét a pincérre nézve, remélem, hogy most már felveszi a rendelésemet, különben hamarosan egy kis ,,Alien” mászik ki a hasamból a hangokból ítélve.

– Arlington? Szép kis város, láttam képeken! Még nem voltam ott, de egyszer tuti elmegyek, ha ilyen szép lányok laknak ott... – Kacsint egyet, és pajkosan rám vigyorog, amitől kurvára zavarba jövök, és kellemetlenné válik az egész szitu. Valószínűleg ezt ő is érzékeli, szóval nem fossa tovább a szót, hanem megkérdezi, mit kérek, én pedig gyorsan megnézem a menüt, amit követően rendelek egy csirkés szendvicset, egy „durván jó illatú” palacsintát, és egy nagy bögre tejeskávét. Rám villantja ezer wattos mosolyát, végül elsiet a papírral, amire a rendelésemet rögzítette.

Amíg várok a kajára, körbetekintek az étkezdében. A vendégeken látszik, hogy már az anyaméhben is ide jártak, mindenki ismer mindenkit, az idősebb női pincér a jelenlévőkkel kuncog és beszélget, megtalálja velük a közös hangot, mintha ezer éve ismernék egymást. Néhány oszladozó vendéget elnézve, valószínűleg így is van. A sarokban lévő zenegépből lágy jazz szól, amit rühellek, de elképzelve, hogy erre a finom dallamra tépem le az inges seggfej tökeit, máris jobban tetszik. Megkapom a kávémat, megköszönöm, és belekortyolok. Útszéli étkezdéhez képest egészen finom, így fel is hajtom a felét, és szinte azonnal érzem, ahogy az élénkítő koffein szétárad az ereimben, hogy felébressze fáradt testemet.

Amíg kortyolgatom a kávémat, elveszek egy szórólapot a mellettem lévő asztali tartóból és átfutom. „Szüreti bál, ahol nemcsak nyomhatod, de le is tolhatod”. Igazán vonzó és érzéki felhívás egy szőlőpréseléshez. Amennyiben ötvenes méretű lábam lenne, hamar végeznék a taposással. Elképzelem, ahogy a szőlőkből kifolyó nedv a lábujjaim közé folyik, mire rögtön elfintorodok. Sosem szerettem az olyan eseményeket, ahol puszta kézzel vagy koszos lábbal készítünk magunknak valami ehetőt, vagy ihatót.

Nem sokkal később kihozzák a szendvicsemet és a jó illatú palacsintámat is, így visszateszem ezt a kicsit sem csábító ajánlattal kecsegtető szórólapot a helyére, végül nekilátok az evésnek. Nagyjából húsz perc alatt elpusztítok mindent az utolsó falatig. Megiszom a maradék kávémat, és teljesen jóllakva lerakok harminc dollárt a pultra, ami tartalmaz egy szép adag borravalót is. A vigyori pincérsrácra mosolygok – most már őszintén a finom falatok miatt -, majd felállok a pulttól, elugrom a mosdóba, ami olyan koszos és büdös, hogy fél guriga vécépapírt elhasználok az ülésre, mielőtt letenném a fenekem.

Miután sietősen elvégzem a dolgom, kezet mosok és kimegyek a parkolóba. Remélem, semmi leprát nem kaptam el, különben beperlem őket, palacsinta ide vagy oda. Beszállok a kocsiba, és szinte úgy érzem, ki kéne gombolnom a farmeromat, mert majdnem kipukkadok. A palacsinta már nagyon nem akart lecsúszni, de basszus, olyan jó illata volt, hogy nem bírtam ki. Persze a kóstolás helyett felzabáltam az egészet, mint egy vadállat, és most szidom magam, amiért lehet, kiokádom a belemet nem sokkal később a túlevés miatt.

Elindítom az autót, és megnézem a névjegykártyán szereplő címet, amit aztán beütök a telefonomon GPS-ébe, majd a gázra lépek. Szinte végig az óceán mellett haladok, aminek látványától teljesen elámulok. Rengeteg kikötő fekszik tőlem jobbra, telis-tele drágábbnál drágább jachtokkal és hajókkal. Egyszer, ha majd sok pénzem lesz, tuti veszek magamnak egy hajót. Na persze, nem ekkorát, mint amiket itt látok, hanem valami kicsit és csajosat, amin süttethetem a testem, ha jó idő van. Elképzelem, ahogy a napfényben heverészek a hajó orrán, miközben a szél lágyan lengeti a hajamat. Erre nagyjából annyi az esély, mint hóesésnek a sivatagban. A valóságban inkább valami használt, rozsdás kis csónakot tudnék csak megfizetni, aminek a motorhangja jobban emlékeztet egy öreg traktorra, mint egy elegáns jachtra.

Az álmodozásomat a GPS kéretlen női hangja szakítja félbe, miszerint a következő lehetőségnél forduljak jobbra, amit követően meg is érkezek az úti célomhoz. Befordulok a sarkon, és észre is veszem a tisztítócég tábláját az épület felett. Keresek egy parkolót, ami elég közel van ahhoz, hogy ne kelljen sokat sétálnom, mivel már így is pattanásig feszültek az idegeim, és a kávé sem segített sokat. Megállok, kiszállok a kocsiból, és bemegyek a mosodába, de még mindig azon gondolkodom, hogy mi a francot keresek én itt.

Egy kis váróhelyiség fogad, bőrfotelekkel, tölgyfa dohányzóasztalokkal és frissítő uborkás-citromos vízzel. UBORKÁS víz? Ez komoly? Ez egy rohadt mosoda, nem egy wellnessközpont... Egy csótányokkal teli, sarki tisztító nem lett volna jó a feladatra? Teljesen elámulok a helytől. Úgy néz ki, mint egy VIP-váróterem a repülőtéren, nem pedig egy hely, ahova a koszos zoknikat hozzák kitisztítani. Odamegyek a szintén tölgyfa pulthoz, és megnyomom a kis csengőt. Pontosan olyan, mint ami a szállodákban szokott lenni a recepción. Esküszöm, már csak a szépen felöltözött portás hiányzik, aki megkérdezi, hogy egyágyas, vagy franciaágyas szobát kérek? Pár perc múlva, egy apró, idősebb hölgy siet felém a jobb oldali folyósóról. A mosolyától még a nap is feljebb kúszik az égen, olyan szélesen vigyorog.

– Aurora! – Meghökkenek a nevem hallatán, ám mégsem tulajdonítok neki nagy ügyet, elvégre nemrég beszéltünk telefonon, hogy hamarosan érkezem.

– Üdvözlöm! – válaszolok illedelmesen mosolyogva. – A telefonban említett ingért jöttem. – Felmutat a mutatóujjával, ami után rögtön el is szalad, végül eltűnik a bal oldali folyósón. Amíg várok, úgy döntök, megérdemlek egy uborkás-citromos vizet, így odaosonok az asztalhoz, amin a kancsó és a poharak vannak, majd öntök magamnak egy pohárral. Belekortyolok, mire olyan frissítő ízt érzek meg a számban, hogy egy percre el is felejtem a történteket. Kiiszom az egészet, és legszívesebben öntenék még eggyel, de már így is azt érzem, hogy valami bűnt követtem el, és ezt is fel fogják számolni, ha észreveszik. Visszasétálok a pulthoz, majd néhány perc múlva meg is érkezik a nőci a kezében egy fekete ruhászsákkal.

– Tessék, drágám! Nézze meg kérem, hogy megfelel-e az elvárásainak, és elégedett-e a szolgáltatással! – Kicsit zavartan nézek rá, és csak legyintek egyet. Sosem vittem mosodába egy ruhámat sem, így fingom sincs, mit kell néznem rajta.

– Biztosan remek munkát végeztek! – válaszolom mosolyogva. – Akkor hetvennyolc dollárral tartozom, ugye? – Sűrűn bólogat, így adok neki nyolcvan dollárt, majd megköszönöm, hogy a többit tartsa meg. A kezembe veszem a bezsákolt inget és az ajtó felé fordulok, hogy elinduljak, de mielőtt köszönésre nyitnám a számat, utánam szól.

– Várjon, kérem! – Elkezd kutatni valamit a pult alatt, amit követően hozzám siet, végül egy kis cetlit meg egy kulcsot nyom a kezembe. – Az úr címe és lakáskulcsa. Ide kellene elvinnie az inget. Nagyon köszönjük, hogy minket választottak! Legyen szép napja! – Kínosan mosolygok, elveszem a kezéből a dolgokat, majd kiviharzok a mosodából. Ez a csávó tényleg egy igazi bunkó. Egy rohadt kávéból ekkora ügyet csinálni. Bánom, hogy nem forró chilit öntöttem rá, vagy inkább rögtön az arcára! Bár, akkor meg fizethetném a plasztikai sebészét...

Duzzogva szállok be a kocsiba, és felakasztom az inget az utasoldali kapaszkodóra, nehogy meggyűrődjön. Rohadtul nincs kedvem még ki is vasalni ezt a szart. Megnézem a cetlin a címet, és beütöm a GPS-be. Miller Creek Road 2042. Negyedóra innen. Szerencsére nem a halál faszán lakik ez a kretén, így gyorsan végzek, aztán húzhatok is haza.

Már majdnem az utam végéhez érek, amikor is észreveszem, hogy a csávónak saját utcája van. Beszarok... Egy külön utca, ami kifejezetten ehhez a házhoz tartozik. Lassan haladok felfelé az emelkedőn. Az út mindkét oldalán rendezett sövények, illetve tökéletesen nyírt gyep fogad. Olyan gondosan karbantartott, mintha egy kibaszott golfpályán lennék. Ahogy felérek az út végére, azonnal jelez a GPS, miszerint elértem az úti célomat. Megpillantom a házat, aminek látványától az arcomra fagy az ámulat. Háromszintes, hatalmas Bauhaus stílusú fehér ház, szürke téglaberakásokkal, modern oszlopokkal, sötétszürke tetővel és nagy ablakokkal. Olyan letisztult, hogy az már szinte művészet. Életemben nem láttam még ilyen gyönyörű épületet, csak a magazinokban.

Kiszállok az autóból, kiveszem az inget, amit aztán úgy tartok a kezemben, mintha egy törött szárnyú kismadár lenne. Basszus... Egy kibaszott milliárdos ingjét tettem tönkre, szóval örülhetek, hogy hetvennyolc dolcsival megúsztam. Valószínűleg ebben csak a lovait eteti, vagy nem tudom, azért nem olyan drága, mint amikben a tárgyalásokra, vagy ki tudja milyen előkelő eseményekre jár.

Reszkető ujjaim között szorongatom a lakáskulcsot, miközben a bejárati ajtó felé lépkedek. Az ajtó hatalmas, fekete mahagónifából készült, egészen a plafonig nyúlik, legalább három méter magas, és ugyanolyan széles. Mégis hogy a picsába fogom ezt kinyitni? Olyan, akár egy kibaszott várkapu. Körbenézek várárkot keresve, ám szerencsére az nincs, csak egy tökéletesen elrendezett udvar, sziklakertekkel, fákkal és szebbnél szebb virágokkal. Esküszöm, mindjárt készítek egy képet az Instagramra.

Kicsit hátrébb az épület bal oldalán észreveszek egy széles kocsibeállót, amin három autó is játszi könnyedséggel elférne egymás mellett. A garázsnál egy szűk kavicsos út vezet a ház mögé, amiről gőzöm sincs, hová tart, de nagyon szívesen felfedezném az egész területet, annyira szép. Tovább lépdelek a bejárati ajtó felé, végül bedugom a kulcsot az ajtó közepén található kulcslyukba.

Várok...

Nem tudom, hogy mire. Talán arra, hogy magától kinyílik, vagy felemelkedik, vagy tudom is én, mégsem történik semmi. Meglököm kicsit az ajtó egyik oldalát, ami olyan könnyedén nyílik ki, hogy majdnem pofára esem a fekete márványpadlón. Amint visszanyerem az egyensúlyomat, eltátom a számat a látványtól.

Egy hatalmas nappaliban találom magam, aminek a belmagassága van vagy hat méter. A mennyezet annyira magasan helyezkedik el, hogy szinte elvész benne a tekintetem. Mintha egy templomban lennék, csak itt nem szentképek meg ólomüvegek vannak, hanem csupa luxus. A velem szemben lévő falon, plafonig érő ablakok húzódnak, amiken át csodás kilátás nyílik egy tóra. A víz annyira tiszta, hogy a napfény úgy verődik vissza a felszínéről, akár egy tükörről. A mögötte húzódó erdő olyan tökéletesen zöld és vadregényes, hogy szinte azt várom, mikor bukkan fel egy csapat szarvas. A nappali bal oldalán, a falba építve, egy óriási fekete márványból készült kandalló uralja a teret. A felülete olyan sima és csillogó, hogy szinte látom benne a tükörképem. Pont olyan a borítása, mint a padlóé – hideg és rideg, de gyönyörű. Az egész hely olyan sterilen tiszta és érintetlen, mintha senki sem élne itt, csak a takarítók. A falak hófehérek, tele mindenféle absztrakt festménnyel, amik első ránézésre úgy néznek ki, mint valami véletlen pacák, de biztosan egy vagyonba kerülnek. A képek keretei vékonyak és diszkrétek, szinte észrevehetetlenek a falon, hagyva, hogy a műalkotások uralják a teret. Ezek a festmények ölelik körül a nagyjából tízszemélyes, hófehér, „L” alakú bőrkanapét, ami annyira makulátlan, hogy szerintem még sosem ült rajta senki. Még csak ráncok sem látszanak a huzaton. Olyan ez a hely, mint egy kicseszett múzeum, ahol mindent csak nézni szabad, de hozzáérni véletlenül sem. Középen egy üvegből készült dohányzóasztal áll, rajta egy szoborral, amiről azt sem tudom, mit ábrázol. Valami furcsa formák összevissza hajlítva, talán valami kortárs művész agymenése, amit csak a gazdagok értenek.

Beljebb lépek a tágas nappaliba, és hirtelen annyira aprónak érzem magam, mintha egy óriási bálterembe sétáltam volna be. A lépteim visszhangzanak a márványpadlón, és minden mozdulat hangosnak tűnik ebben a hatalmas csendben. Lassan körbefordulok, mire a hátam mögött, a bejárati ajtó felett, megpillantom a galériát, ami olyan hosszan nyúlik a nappali felett, hogy még csak nagyjából sem tudnám megmondani, hány méter. A galéria folyosóját üvegkorlát veszi körül, olyan tisztán és csillogva, hogy szinte láthatatlan. Mögötte sorakozik néhány fekete faajtó, amik valószínűleg a hálókba és egyéb helyekre vezetnek. Az egész olyan, mintha egy luxusszállodában járnék, ahol minden ajtó mögött egy újabb tökéletesen berendezett szoba vár, és amit soha senki nem használ.

Az udvarról beszűrődő fények tompán verődnek vissza az üvegen. Minden apró részlet úgy van megtervezve, hogy egyszerre legyen modern és letisztult, de közben hideg és érzelemmentes is, mint ez a seggfej. Miután kicsodálkoztam magam, mégis hogy a fenébe lehet valakinek ennyi pénze és ilyen élete – tekintve az enyémet, ami szikkadt kenyérből és lábmosós pisilésekből áll –, visszafordulok a kanapéhoz, amire óvatosan leteszem az inget. A szemem sarkából észreveszem, hogy a dohányzóasztalon egy kis cetli pihen, így felkapom és elolvasom.

Örülök, hogy idetaláltál! Remélem, kibámészkodtad magad a nappalimban, és az ingemet is sikerült épségben és tisztán elhoznod. A mai nap a szerencsenapod! Nem szoktam ennyire elnéző lenni... A kulcsot tedd a bejárati ajtó mellett lévő széfbe. A kód 4963.

Elnéző??? Mekkora egy kretén... Visszadobom a papírt a dohányzóasztalra, még egyszer utoljára megcsodálom a helyet, és kimegyek a házból. Bezárom az ajtót, finoman meglököm, hogy tuti zárva van-e, majd beteszem a kulcsot a széfbe. Visszacsámpázok a kocsimhoz, beszállok, és elmerengek a szaros életemen, hogy mégis mennyit kell még dolgoznom ahhoz, hogy legalább hasonló életszínvonalon éljek, mint ez a seggfej. A válasz minden esetben legalább ezer év.

Nagy és lemondó sóhajok közepette elindítom a kocsit, a motor hangja olyan, mint egy öregember köhögése, végül szomorúan kihajtok a tragacsommal az utcából.

3.

Aurora

Az egyórás saját életemet agyonsajnáló út után végre hazaértem Arlingtonba. Hazafelé már sokkal nyugodtabban és gyorsabban telt az idő, tekintve, hogy túl vagyok ezen a kávés mizérián. Remélem, az a seggfej elégedett lesz, és örökre békén hagy, mert rohadtul nem hiányzik az életemből egy ilyen sznob paraszt.

Arlingtonban még a nap is süt. Ez is jelzi, hogy mennyivel kedvesebb város, mint az a retek Seattle, ahol mindenki úgy járkált az utcákon, mintha az utolsó útjukra indultak volna. Eddig unalmasnak tartottam ezt a helyet, viszont ma teljesen megváltozott a véleményem, ami által ez lett számomra a nyugalom szigete.

Elhaladok a kávézó mellett, és benézek. Rena hevesen mutogat a kezében lévő kávéra a vele szemben álló vendégnek, mire elkuncogom magam. Egy pillanatra el is felejtem, hogy haragszom rá, amiért ennyire pletykás. Leparkolok a kocsival a ház oldalánál, és elindulok a bejárati ajtóhoz. Belépve, azonnal megérzem a régi festék és az elfeledett álmok szagát.

Puff... vissza a valóságba. Felfelé robogok a lépcsőn, amikor szembetalálkozom a második emeleten lakó, lila hajú gazdag nénivel, akinek tágra nyílik a szeme, amint észrevesz. Szélesen elmosolyodik, és teljesen elállja az utam.

– Nahát! Aurora! Milyen rég láttam! Hogy van mostanság, kedveském? – Bassza meg... Azt hittem, rosszabb már nem lehet ez a nap. Minden erőmmel azon vagyok, hogy ne forgassam a szemem, és miközben próbálom udvariasan kikerülni, erőltetek magamra egy mosolyt.

– Jó napot! Köszönöm, minden rendben. – Direkt nem kérdezek rá az ő hogylétére, mivel így is már délután három óra elmúlt, és szeretném a nap hátralévő részét, a takaró alatt elbújva tölteni. Emellett még le kell mennem a kávézóba később, hogy elbeszélgessek Renával, és betömjem a száját egy büdös zoknival.

Az öregasszony csak nem hagyja abba a mondókáját, megfogja a karomat és elkezdi simogatni, amitől kibaszottul rám jön a szorongás, ugyanis utálom, ha idős emberek fogdosnak. Olyan érzés, mintha a halál édesgetne magához.

– Ezt örömmel hallom, drágaságom! Na, és mi újság a fiúk terén? Amióta ideköltözött, nem hallottam „egércincogást” a lakásából... – Rám kacsint és elvigyorodik, amitől eltorzul az arcom, és szinte érzem, ahogy a palacsinta tigrisbukfencet lejt a gyomromban. Eszem ágában sincs a puncimban tanyázó denevérekről mesélni neki, így megpróbálom lekoptatni, amilyen gyorsan csak tudom.

– Áhh... túl sok a munka. Nincs most időm egy kapcsolatra... – Kínosan vigyorgok, és remélem, most már leszáll rólam, ugyanis kezdem rohadtul kellemetlenül érezni magam. Cseppet sem szeretném egy visszhangzó lépcsőház kellős közepén ecsetelni a nem létező szexuális életemet. Bár, a teheneket elmondhatnám neki...

– Óó, kincsem... A munka megvár! Viszont a biológiai órád gyorsan ketyeg... – Végigmutat az ujjával az arcomon és a testemen, majd folytatja. – Hjajj, emlékszem, amikor én voltam annyi idős, mint te. A fiúk sorra jöttek a házamba... – Na, baszd meg, helyben vagyunk... Képzeletben befogom a fülem, és a kedvenc dalomat dúdolom magamban, hogy ne halljam azokat az részleteket, amiktől biztosan elmegy a maradék kedvem is a szextől.

Végre befejezi a szaftos sztorikat, és szerencsére sikerült annyira kikapcsolnom közben az agyam, hogy csupán foszlányokat hallottam, mint például, hogyan dugták meg a pajtában, mialatt az egyik szamár folyamatosan barcagott. Igazán romantikus történet...

Kelletlenül mosolygok, de mivel a torkomban ismét érzem a palacsinta ízét, úgy döntök, hogy rohadt gyorsan lerázom, mert a végén még komolyan le fogom hányni.

– Micsoda izgalmas élete lehetett... khm... Viszont nekem sajnos mennem kell. Van egy sürgős elintéznivalóm, és így is elkéstem már vele. – Lebiggyesztem az ajkaimat és szomorúságot színlelek – mintha csak egész nap tudnám hallgatni a gyomorforgató részleteket –, végül egy nagy lendülettel elperdülök mellette, és sietve felfelé indulok. Hallom, ahogy még utánam kiabál, de nem fordulok vissza. Ennyi bőven elég is volt belőle mára... vagy inkább az egész évre.

Végre felérek a negyedikre, így bemegyek a lakásomba. A seggfej háza után olyan, mintha egy kibaszott konzervdobozban élnék. Lehuppanok a kanapéra, szétterülök és nagyot sóhajtok. Körbenézek a nappaliban, amivel elég hamar végzek is, ugyanis alig található benne bútor. A kanapéval szemben egy dohányzóasztal helyezkedik el, a falon egy tévé, alatta a könyvespolcom, tele romantikus regényekkel, viszont egyik sem szól arról, hogy a jóképű pasi, akivel jársz, buzi lesz. Nincs ilyen sztori. Csakis nyálas, egyazon szisztémára épülő történetek happy enddel, amiben megtalálod életed szerelmét egy csodás véletlen folytán, végül boldogan éltek, míg meg nem haltok. Látszik, hogy elborult elméjű, tündérországban nevelkedett, barlangban élő picsák írták, akiknek fingjuk sincs a való életről.

Jó néhány hónapomba telt, mire be tudtam rendezni a lakást, mivel alig volt fizetésem, és éppen kihúztam hó végéig, hogy ne halljak éhen. A kanapét és az ágyamat egy garázsvásáron vettem potom összegért, és annyira rendes volt a hirdető, hogy még el is hozta nekem a fiával, hogy aztán felcipeljék a lakásomba. A tévét is használtan vettem egy néhány utcával arrébb található elektronikai kereskedésben, és mivel van rajta két pixelhiba, alig került pár dolláromba. A gardróbszekrényemet Renától kaptam, ugyanis vettek egy nagyobbat Eddie-vel, hogy csóró srácnak is legyen helye, és ne a mosogató alatti szekrényből kelljen öltözködnie. Az olvasófotelemet pedig az utcán találtam kidobva. Bőven ráfért egy tisztítás, mivel olyan porfelhő jött ki belőle, amikor belehuppantam, hogy azt hittem, valami varázslat készülődik, és eltűnök a picsába. Nem éppen IKEA bútorok, de számomra tökéletesen megfelelnek, mivel ellátják a feladatukat.

Ahogy hátradőlve merengek a kanapén ülve, érzem, ahogy lassan lecsukódnak a szemeim. Kell egy kávé. És kell a kezeim közé Rena, hogy kitekerjem a nyakát!

Felállok, és elindulok az ajtó felé. Megnézem a telefonomat, kaptam-e értesítést, de mivel egyetlen e-mail sem érkezett, úgy tűnik, az egész napom szabad. Ennek köszönhetően a maradék óráimat Rena kínzására fordíthatom. Kimegyek a lakásból és hergelem magam a kávézóig vezető úton, miközben olyan csúnyán nézek mindenkire útközben, hogy van, aki ki is tér előlem. Mikor odaérve bemegyek, egyenesen a pulthoz sétálok, végül a „mi a faszt műveltél?” nézésemmel bámulok Renára és széttárom a karjaimat.

– Mi van, Rori? Baj van? – kérdezi ártatlanul, viszont cseppet sem az.

– Baj??? Mi a faszért kellett megadnod annak a kávés seggfejnek a nevemet és a címemet?? Nemrég értem haza Seattle-ből, ugyanis el kellett mennem a tisztítóba az ingjéért, aztán elvinni azt a házába! És, ha ez még nem lenne elég, a lila hajú néni is betámadott a lépcsőházban, hogy a gyomorforgató szexuális életét ecsetelje! – Síkideg vagyok, mire Rena szeme kikerekedik.

– Te meg mégis mi a francról beszélsz?

– Tudod jól, miről beszélek! Hetvennyolc dolcsival, és egy negyed tank benzinnel lettem kevesebb... – Annyira dühös vagyok, hogy szinte már kiabálok, így örülök, hogy éppenséggel nincs sok vendég a kávézóban. Így legalább kevesebb lesz a szemtanú, amikor kitekerem a nyakát.

– Rori... Gőzöm sincs, hogy miről beszélsz. Én nem adtam ki sem a neved, sem a címedet senkinek. A csávó, akit leöntöttél, kikérte a kávéját, fizetett, és azonnal távozott. Egy szót sem váltottam vele – közli a tényeket, amitől úgy érzem, hogy a dühömet szép lassan felváltja a pánik. Ha nem tőle tudja a nevem és a címem, akkor honnan a picsából?? Össze vagyok zavarodva, és be vagyok szarva. Mi van, ha ez a csávó tényleg egy pszichopata, és nem csak poénból mondogattam rá?

– De akkor honnan tudta meg? Otthagyta egy mosoda névjegykártyáját a lábtörlőmön... – Egyre jobban kétségbeesek, aminek hatására félelem ül ki az arcomra, és ezt Rena is észreveszi.

– Figyelj, Rori, én nem tudom mi ez az egész, de már vége van, nem? Valószínűleg háklis az ingjére, és ezért feszült rá ennyire. Maximum, ha elkezd zaklatni, szólsz a rendőrségnek. – Próbál nyugtatni, viszont nem igazán érzem, hogy könnyebb lenne a lelkem. A számat harapdálom és gondolkozok, de továbbra sem sejtem, honnan tudhatta meg az elérhetőségeimet. Bólogatok Renára, mivel valószínűleg igaza van, és csak egy tisztaságmániás idiótába botlottam bele. – Ne rágódj rajta! Nem lesz semmi baj! Holnap korábban végzek, Anthony mondta, hogy egy zártkörű konferencia lesz a japánokkal, és csak este tudják megtartani az időeltolódás miatt, szóval elmegyünk bulizni és kiverjük a fejedből ezt a napot. – Lágyan megfogja a kezem és nyugtató tekintettel néz rám, amitől máris kicsit jobban érzem magam. Elég régen voltam bulizni, szóval rám fér egy kis alkohol. Sőt, inkább jó sok.

Kérek Renától egy sütit, mint a „ház ajándéka”, amitől felnevet, viszont nem ellenkezik, végül a szemeit forgatva odaadja a dupla csokis kekszet. Amíg majszolom a sütit, rendelek egy kávét is, és elkezdek beszélgetni vele, hogy eltereljem a gondolataimat.

– Hé! Láttam a kocsiból hazafele, hogy megint vitatkoztál egy vendéggel. Mi történt? – Kíváncsian mosolygok, mire Rena legyint egyet.

– Ahh, ne is törődj vele. Az a paraszt koffeinmenteset kért, majd amikor kiadtam neki a kávéját, belekortyolt, és azonnal megállapította, hogy szerinte „márpedig ebben van koffein”. Megkérdeztem tőle, hogy milyen a koffein íze, mire kibukott, én meg leoltottam a picsába. – Elnevetem magam, ő pedig a szemeit forgatja. Hirtelen rácsap a pultra, aminek hallatán szinte lábon kihordok egy szívinfarktust.

– Úú! Nem is mondtam! Nyílt egy új kávézó az hatvanhetes úton. Eljössz velem valamelyik nap megnézni, hogy milyen? – Az utóbbi néhány hónapban, szokásunkká vált végigjárni a helyeket, hogy ihletet gyűjtsön majd a sajátjához. Általában ezek egész napos programok szoktak lenni, mivel elmegyünk még moziba, és kiülünk egy közeli parkba, hogy ítélkezzünk mások felett, miközben olajban tocsogó sült krumplit zabálunk. Mivel imádom ezt a közös programot, így hevesen bólogatva és vigyorogva bele is megyek, majd megbeszéljük, hogy a részletekkel később felhív. Odaadja az elkészült kávémat, amibe nagyot kortyolok. A süti csokis ízével a számban tökéletes kombinációt alkot, és jelenleg úgy érzem, hogy ez a napom fénypontja. Kicsit még dumálunk a ma történtekről, elmesélem neki az utamat Seattle-be és a modern kastélyt, ahol jártam. Ámulva hallgatja végig a részletes beszámolómat és nagyot nevet, amikor a cetlin található üzenetet mesélem el neki.

Legalább valakinek vicces a nyomorom.

Nagyjából háromnegyed óra beszélgetés után, úgy döntök, hogy most már ideje elbújni a világ elől, így elköszönök tőle, és elindulok haza.

A lakásba érve átöltözöm, és befekszem az ágyba – most már nasi mentesen –, végül belekezdek a sorozatom nézésébe.

Este tíz körül befekszem egy kád forró vízbe – ezzel is lemosva magamról Seattle „mocskát”.

Nagyjából egy órát töltök a habok között, élvezem a nyugalmat és a csendet, amit csak a szomszéd kutyájának ugatása zavar meg néha. Miután végeztem, felveszem a nyuszis pizsamámat. A költözésem napján vettem leértékelve egy helyi kis üzletben. Azóta ez a kedvenc darabom, ugyanis ez emlékeztet az új kezdetre. Emellett rohadtul cuki. Az ágyban fekve még átnézem a social media felületeket, végül bekuckózom, és hamar el is alszom.

Másnap reggel viszonylag korán ébredek fel, teljesen kipihenten, aminek nagyon örülök. Még nyolc óra sincs, de úgy érzem, akár egy kamiont is el tudnék húzni, olyan sok energia van bennem. Ez az érzés teljesen szokatlan, mivel alapjáraton még a kávéfőző felé vánszorgás is embert próbáló feladat. Bekapcsolom a laptopot, megnézem az e-maileket, viszont még nem érkezett Johntól semmi, így kimegyek a konyhába, hogy készítsek egy szendvicset.

Remek. Ma még mehetek a boltba is, ugyanis alig van valami, amit belepakolhatnék. Egy szál fonnyadt saláta és egy szelet sajt, nem éppen luxuslakoma, de azért igyekszem meggyőzni magam, hogy ez még mindig jobb, mint a semmi. Készítek egy gyümölcsteát, majd leülök a nappali kanapéjára elfogyasztani a „királyi” reggelimet.

Megiszom az utolsó pár korty teát, amit követően bemegyek a hálószobába, hogy leüljek a laptop elé megnézni az e-mailjeimet.

Szia, Aurora! Szeretném, ha készítenél egy szórólapot a cégünknek, amelyeken az alábbi információkat és képeket kellene megjeleníteni...

Mindig van egy halvány reményem, hogy John esetleg rugalmas lesz, és kreatív ötletekkel színesíthetem a munkát, de nem. Ő inkább a „lépésről lépésre” típus aki még azt is leírja, hogy a szórólap különböző elemei milyen színűek legyenek, mintha életemben először látnék színpalettát.

Nekilátok a munkának, így megpróbálok kényelmesen elhelyezkedni a forgószékemen, amit kénytelen vagyok újra és újra a helyére rángatni, ugyanis kiszámíthatatlanul lötyög jobbra-balra, akár egy részeg tinilány. Lassan kezdenek körvonalazódni bennem a szórólap részletei, de közben végig csak azon gondolkozom, vajon mennyi időt spórolhatnék, ha John időnként bízna egy csöppnyit is a kreativitásomban. Ehelyett minden részletet ő akar meghatározni, amitől egyre inkább érzem magam robotnak, mint dizájnernek.

Délután kettőre végzek a szórólappal, mivel idő közben John kért még néhány módosítást, viszont szerencsére tetszik neki a végleges dizájn, így el is küldöm a nyomdába a kész változatot. Egy válasz e-mailben megköszönte a munkámat, majd kellemes hétvégét kívánt. Most már tuti megtartom ezt az ügyfelet, ugyanis nagyon ritka az, hogy valaki ennyire jó fej legyen.

Amíg dolgoztam, Rena írt egy üzenetet, miszerint menjek át hozzá este nyolcra, hogy alapozzunk kicsit a buli előtt. Eddie az anyjáéknál tölti a hétvégét, így végre csajos este lesz. Nem csak azért várom, mert végre kikapcsolhatom kicsit az agyam és elengedhetem a „mindig mindenben ügyfélbarát” énem, hanem mert Rena, aki a legjobb barátnőm és a lelki szemetesem, mindig cipeli magával a pasiját ezekre az eseményekre.

Eddie rohadtul féltékeny típus, és ez persze nem csak egy apró ártatlan figyelmesség. Nem... Eddie-t konkrétan a frász kerülgeti, amikor Rena nélküle megy el bárhova, ugyanis teljesen meg van győződve arról, hogy rögtön valami másik sráccal fog kefélni. Esküszöm, ha Eddie megtehetné, Rena minden lépését kamerával követné, és még azt is hozzátenné, hogy ez „csak a bizalom jegyében történik”.

Minden alkalommal imádkozom, hogy valamilyen csoda folytán más elfoglaltságot találjon magának. Jelen esetben úgy tűnik, az imáim végre meghallgattattak, hiszen most végre egy teljes éjszakát kapunk Renával, amikor is csak mi ketten lehetünk. Ő is igazán fel tud szabadulni ilyenkor, és nekem pontosan erre van most szükségem egy ilyen szar hét után. Egy este, ahol nincs semmi elvárás, csak ő és én, a nevetéseink és jóóóóó sok alkohol.

Felöltözöm, majd elugrom a közeli kisboltba, hogy vegyek valami kaját, és persze estére egy üveg tequilát. A pénztárnál egy idősebb nő áll, aki lesújtó pillantásokat vet rám és a piámra, mintha bűn lenne alkoholt fogyasztani. Látszik rajta, hogy azt hiszi, egyedül fogom magamba dönteni az egész üveget, és hát... nem igazán téved nagyot. Ha tudná, hogy ezzel még csak megalapozzuk az estét, tuti hátra vinne a boltba és megkorbácsolna, miközben három miatyánkot kellene elmormolnom.

Miután hazaérek, a délutánt sorozatnézéssel töltöm, rendelek egy sonkás pizzát, aminek a felét sikerül csak megennem.

Imádom Johnt. Sokkal szabadabban költekezhetek, ugyanis nem havonta egyszer utalja a fizetségem, hanem minden egyes elvégzett projekt után közvetlenül.

A vacsorám végeztével elém tornyosul az este nagy dilemmája... Milyen ruha legyen? Összerakok néhány szettet, így Rena kedvére válogathat majd közöttük a számomra. Három jöhet szóba: egy fekete miniruha, ami egyszerű, de nagyon jól hozza a „szolid, de láthatóan itt vagyok” hatást, egy piros, dögös miniruha, ami minden bikát felbőszít, és végül ott a kényelmes, minden helyzethez passzoló fekete farmer és kivágott top kombináció, amiben a legjobban érzem magam, de tudom, hogy Rena szerint ez már unalmas. Berakok még a táskába egy fekete magassarkút – ami mindhárom szetthez illik –, illetve egy kistáskát. A sminkkel nem fáradok, hiszen tudom, hogy Rena egy egész szekrénnyel tart otthon, ráadásul jobban is ért hozzá, mint én. Nincs túl nagy kedvem a sminkeléshez, de tudom, hogy úgyis addig könyörög majd, amíg bele nem egyezem.

Miután mindent elpakoltam, a pizsamától kezdve a fogkefén át a tequiláig, még kicsit körülnézek a lakásban. Összedobom a nappalit, elmosogatok, mert ki tudja, milyen állapotban érek majd haza, és másnaposan kurvára nem lesz kedvem megmozdulni sem. Miután kész vagyok, gyorsan felöltözöm, és elindulok Renához.

Nem sokkal nyolc óra előtt érkezem meg hozzá. Gyönyörű, kétszobás, második emeleti lakása van, amit az apja vett neki az érettségi után, hogy Rena kicsit könnyebben kezdhesse meg a nagybetűs életet. Az apja nem bízott semmit a véletlenre, így már Rena születése óta minden hónapban félretett neki egy keveset, majd amikor eljött az idő, egy tágas, barátságos lakást tudott neki vásárolni, remek helyen, a város közepén. Tipikus apa-lánya kapcsolat az övék. Rena bármit kérhet tőle, az apja mindenben segít, ám a túlzott féltésben is élen jár, amitől Rena persze sokszor szorong, de azért hálás.

Csengetek, és meg is hallom, ahogy Rena az bejárat felé szalad, ezért ösztönösen hátrébb lépek, hátha egyből kiront rajta. Kinyitja az ajtót, lelkesen felkiált, a nyakamba ugrik, átölel, és már húz is befelé. Ledobom a táskámat az előszobában, és bemegyek a nappaliba, hogy lehuppanjak a bézs színű kanapéra. Rena kimegy a konyhába, majd egy üveg behűtött tequilával, két felespohárral és egy-egy citromszelettel tér vissza. Vigyorogva nyomja a kezembe az egyik poharat, amit aztán teletölt. Kikerekedett szemekkel figyelem, ahogy szinte fapofával húzza le a sajátját. Nagy levegőt veszek, és én is követem a példáját, bár az első felesnél még kicsit fintorgok. Rena nevet rajtam, és biztosít róla, hogy a következő már sokkal könnyebb lesz. A dohányzóasztalon egy tálka ropogtatnivaló is sorakozik, minden az ő gondos készülődését dicséri. Miközben még próbálom kiheverni az első kör tequilát, leül mellém a kanapéra és lelkesen ecsetelni kezdi az este terveit.

– Ma olyat fogunk bulizni!!! Találtam egy új helyet! Az egyik vendég ajánlotta a kávézóban, és azt mondta, hogy nagyon elit klub, meg hogy állati jó pasik járnak oda, szóval talán ma este találunk neked valami fincsi falatot... – Pajkos szavai hallatán a szemeimet forgatom, ugyanis nem tudom, készen állok-e egy kapcsolatra, viszont egy laza szex még talán belefér. – Remélem, hoztál valami dögös ruhát, ugyanis ilyen unalmas szettben nem mehetsz be oda... – Végigmutat rajtam és fintorog, mire megnyugtatom, aminek hatására szinte már ugrik is a táskámhoz, hogy szemügyre vegye a kínálatot. – Ez a piros lesz az!!! Ezt fogod felvenni! Teszünk rád vörös rúzst és leigázod a pasikat! – Nevetek és a fejemet rázom, viszont ellenvetésnek helye nincs. Ha egyszer valamit a fejébe vesz, akkor az úgy is lesz.

Tovább döntögetjük magunkba a tequilát, hallgatjuk a zenét, közben Eddie-ről mesél, miszerint úgy néz ki, előléptetik a munkahelyén, ami több pénzt is jelent, így végre el tudnak menni arra a görögországi nyaralásra, amit már évek óta terveznek. Elmeséli, mit szeretne majd ott megnézni, milyen ételeket próbálna ki, én pedig vele örülök, ugyanis igazán megérdemel már egy kis pihenést.

Rena nagyon keményen dolgozik a kávézóban, mivel egyszer majd szeretne egy sajátot nyitni, ahol könyveket is lehet majd olvasni, és azt tervezi, hogy fiatal kezdő írók műveit mutatnák be minden hónapban egyszer, egy lágy zenés esten.

Annyira beleéli magát az álmai mesélésébe, hogy észre sem vesszük, mennyire elszaladt az idő, így most aztán tényleg sietősre kell vennünk a tempót. Hirtelen ugrunk fel a kanapéról és a fürdőszobába vonulunk. Gyorsan magamra kapom a piros miniruhámat, és a hozzáillő fekete magassarkút. Rena enyhén kisminkeli a szemem, ad neki egy kis füstös hatást, én pedig feldobom a vörös rúzst, amitől máris magabiztosabbnak érzem magam. Rajta egy extrán kivágott sötét miniruha van, amihez fekete magassarkút húz, végül mélybordó rúzzsal koronázza meg az összhatást. A ruha merész, és pontosan annyit mutat, hogy az első percben minden szem rászegeződjön, amikor majd belépünk az ajtón.

A hajunk szabadon omlik le, begöndöríteni most már esélytelen, így átvasaljuk gyorsan, és az utolsó simítások közben, egy gyors pillantást vetünk egymásra a tükörben. Rohadtul dögösen nézünk ki. Mindketten elismerően bólintunk, miközben látom Renán, hogy ő is elégedetten nyugtázza az eredményt.

Hívunk egy taxit – ugyanis ezekben a cipőkben a sarki boltig is elég merész vállalkozás lenne eljutni, nemhogy a bulihelyig –, ami körülbelül negyedórára található. Amint az autó megérkezik, mindketten beszállunk a hátsó ülésre, és szinte azonnal ellazulok. Bár az este még csak most kezdődik, de mindketten tudjuk, hogy itt az ideje elengednünk minden bennünk felgyülemlett stresszt. A sofőr belehajt a város esti fényeibe, mi pedig még egy utolsó pillantást vetünk magunkra a visszapillantó tükörben.

Amikor megérkezünk a klubba, beállunk a sorba, és tíz perc múlva már bent is vagyunk. Hölgyeknek ingyenes a belépés, amitől még jobb kedvünk lesz, így boldogan riszáljuk a seggünket befelé.

A zene rohadtul hangos. Szinte a gondolataimat sem hallom, de pont erre van most szükségem. A hely hatalmas. Kék és lila fények váltakoznak az egész területen. Jobb oldalon egy hosszú bárpult van, négy csapossal, mögöttük a falon lévő üvegpolcokon pedig mindenféle alkoholos ital sorakozik. A srácok sürögnek-forognak, és az egész olyan, mintha egy előre megbeszélt koreográfia szerint szolgálnák ki az italra vágyó embereket, ugyanis mindenki pillanatok alatt kézhez kapja a rendelését.

A pult előtt bárszékek állnak, rajtuk vadászként ülnek a kiéhezettnél kiéhezettebb férfiak, akik a táncparkettet figyelik a következő prédájukat keresve. A hely csordultig van emberekkel, mégis annyira tágas a tér, hogy nem érzem fullasztónak. A pulttal szemben – a tánctér felett –, egy hatalmas galéria található. A falon óriási neon betűk jelzik, hogy ez a „VIP-szekció”, így mi, kis hétköznapi emberek oda már nem mehetünk fel. Jó néhány öltönyös fazont látok, fekete bőrfotelekben ülve, pezsgőt nyalogatva, és mintha valami fontos dologról beszélnének, annyira komoly az arcuk. Előttük néhány hiányosan öltözött nő vonaglik, igyekezve magukra irányítani a figyelmet.

A DJ-pult a galéria alatt van, mindkét oldalán egy-egy biztonsági őrrel. Az az egy biztos, hogy jól őrzik ezt a helyet, mivel a pultnál is sétálgat két őr, és a táncparketten is láttam mászkálni néhányat. Legalább attól nem kell tartanunk, hogy valami részeg fazon betalál minket, és meg akar dugni a retkes padlón.

Odamegyünk a pulthoz, ahol alig néhány perc múlva fel is veszik a rendelésünket. Mindketten kérünk egy-egy tequilát és koktélt. A rövideket azonnal kiöntik poharakba és elénk teszik, majd a srác elkezdi készíteni a koktélokat is. Tuti ezer éve ezt csinálja, mert úgy jár a keze, mintha valami kibaszott gép lenne.

Megkapjuk a színes italokat is, belekortyolunk, majd elkezdjük felmérni a pasikínálatot. Rena kinézett számomra néhány ígéretes példányt, így a koktélunkat iszogatva feléjük vesszük az irányt. A srácok pólóján a „Legénybúcsú” felirat díszeleg, így biztos vagyok benne, hogy odatettek már az éjszakának az italok elfogyasztását illetőleg. Renával a közelükben kezdünk el táncolni, mire nem sokkal később az egyik srác érdeklődve pillant Rena alig takaró ruhájára és formás alakjára. Mögé lép, átkarolja a derekát, végül lassú és érzéki mozgásba kezdenek. Én is táncolok, viszont még nem ittam eleget ahhoz, hogy bátran mozogjak, így csak lötyögök, mint egy zacskós tej, amit szabadon hagytak a konyhapulton. Megiszom a koktélomat, majd az üres poharat a mögöttem lévő asztalra teszem, és visszatérek a tánchoz.

Hirtelen elkezd hatni a tequila-koktél kombináció, így érzem, ahogy az agysejtjeim aludni indulnak, átadva helyüket az élvezetnek. Egyre inkább átjár a zene lüktetése, és végre megtalálom a ritmust is. Ahogy egyre jobban belelendülök a táncba, hátulról két izmos kar öleli át a derekam. Szorosan hozzám simul, így ezt követve együtt mozgunk tovább. Néhány számot lenyomunk, aztán megfordulok, hogy végre szemügyre vegyem, milyen arc társul ehhez az erős férfitesthez.

Azt a rohadt... Egy veszélyesen jóképű, nagyjából huszonöt éves srác áll velem szemben. Másfél fejjel magasabb nálam. A barna, rövid hajával és sötétbarna, szomorú kiskutyaszemeivel teljesen levesz a lábamról. A szája olyan gyönyörűen ívelt, hogy kizárólag csak arra tudok gondolni, mit tudna velem kezdeni, ha közel engedném magamhoz. Fehér inget visel, a mellkasánál kigombolva és a karjain feltűrve. Rohadtul izmos, erős felsőteste van.

Azonnal érzem, ahogy a libidóm kezd éledezni a Keith utáni hanyatlásból, szóval rámosolygok és hozzábújok, majd ezt követve így táncolunk tovább. A kezeit a fenekemre csúsztatja, én pedig hagyom. A nyaka köré fonom a karjaimat és közelebb húzom, aminek hatására elkezdi csókolgatni a nyakam. Az érzésre olyan szenvedélyes nyögés tör fel belőlem, amelyet igencsak rég hallattam.

Lassan elhúzódom tőle, hogy lássam az arcát, végül az ajkaira tapasztom a szám, és vágytól izzón megcsókolom. Erőteljesen felmordul, a kezeivel még szorosabban fogja meg a fenekem és teljesen magához szorít. A nyelvével úgy kalandozik a számban, mint Kolumbusz Kristóf, aki Indiát akarja megtalálni.

Heves csókunkat ő szakítja félbe, mondván, „elmegy italokért és jön is, ne menjek sehová”. A bugyim szinte már tocsog, így eszem ágában sincs elmenni, ha csak nem vele a kibaszott mennyországba.

Tovább táncolok, miközben várom ezt a csődört, hogy visszaérjen, viszont tíz perc elteltével még mindig nincs sehol. A pult felé nézek, végigpásztázom az embereket, felnézek a VIP-részlegre, de ott sincs.

Kurva jó, felültetett... Vagy talált jobbat.

Magamban duzzogok, hogy itthagyott felajzva, átázott bugyival, és még annyit sem mondott, hogy „csá”. Úgy tűnik, ez a hely nagyobb ovációt kapott, mint amilyen valójában, hiszen ide is főként faszfejek járnak, akik csak szórakoznak a csajokkal.

Időközben Rena is lerázta a legénybúcsús srácot, ugyanis annak nem kicsit elkalandozott a keze a ruha alatt, és mivel Eddie még a képben van, nála ez már átlépett a határon. Odamegyek hozzá, hogy kér-e még egy italt, mire bólint, így a pulthoz sétálunk még egy kis szíverősítőért. Ismét körbenézek, hátha látom a magas, kiskutyaszemű srácot, de teljesen felszívódott, amit szomorúan konstatálok.

Az egész hely dübörög, a tömeg hullámzik körülöttünk, és mindenféle színben villognak a fények. A kezembe nyomják az újabb löket tequilát, koccintunk, aztán egy húzásra meg is isszuk. Azonnal megérzem, ahogy az alkohol forró, bizsergető hullámként önt el ismét, készen arra, hogy továbbvigyen minket az éjszakában.

Rena a kezét nyújtva, nevetve visszahúz a táncparkettre, ahol innentől kezdve kizárólag egymással táncolunk, mintha senki más nem lenne körülöttünk. A zene üteme egyre gyorsabb, a basszus szinte a mellkasomban dübörög, és most már teljesen elengedjük magunkat. Mindketten nevetünk, és egyre jobban érzem, hogy ez az este tényleg csak a miénk. A többi arc a háttérbe olvad, minden figyelmünk a jelen pillanatban van, mintha az egész világot kizártuk volna.

Az idő gyorsan telik, és szinte észre sem vesszük, hogy a hajnali fények már kezdenek derengeni az ablakokon, így kimerülten, viszont elégedetten állunk meg egy pillanatra, ráeszmélve, hogy ideje hazafelé indulni. Nevetve támaszkodunk egymásnak, a magassarkú cipőm szinte belepréselődik a sarkamba, de most ez sem számít. Átkaroljuk egymást, és tudjuk, hogy ez a nap is az a fajta volt, amire hosszú ideig emlékezni fogunk.

4.

„A pszichopata”

Reggel fél nyolc. Bassza meg, de fáradt vagyok. Este dumáltam egy nővel, aki meg akarja öletni a férjét, mivel az folyamatosan félrekúrt mellette. Azért kért fel a melóra, mert a csávó mindenkit megkefél a városban, csak őt nem. Mivel engem kurvára nem érdekel a háttérsztori, ezért amíg fizetnek, megölök bárkit.

A nőcivel egy semleges helyen találkozunk Arlington szélén, egy elhagyatott gyárépületnél, kicsivel nyolc óra után, ezért gyorsan összekészülődöm a hotelben, bekapok néhány falatot a tegnap esti pizzából, és kocsiba ülök, hogy a helyszínre hajtsak.

Amikor odaérek, a nő már toporogva vár a tipikus „anyukakocsija” mellett, egy vaskos borítékkal a kezében. Kiszállok az autóból, odasétálok hozzá, bemutatkozok a dark weben használt álnevemen, amit követően odaadja a pénzt, a férje fotóját és néhány számomra fontos információt. Megszámolom a bankjegyeket, ugyanis ha csak egy is hiányzik, rohadtul nem fogok senkit sem kinyírni. Mivel még kicsivel több is, mint amit megbeszéltünk, így készségesen állok a szolgálatára, hölgyem. Ezt követően el is viharzott, mivel a gyereknek valami sulis szarságára kellett mennie.

Mintha csak egy átlagos szerda reggel lenne.

Megnézem a csávó képét. Egy dagadt, ragyás, kopaszodó ötvenes pasi néz vissza rám, akin látszik, hogy nagyjából a saját pöcsét is csak segítséggel találja meg a gyomra alatt. Mivel emberünk Arlington egyik legnagyobb cégének a vezetője, kérdeznem sem kellett, hogyan is szerez nőket.

Pénz beszél, prosti szop.

Beülök a fekete Chevymbe, és a hátsó ülésre dobom a pénzzel teli borítékot. Lefotózom a mobilommal a fószer fényképét, majd elküldöm a hacker haveromnak, hogy derítsen ki a kurvás ügyeiről mindent, ugyanis a szemébe akarom vágni, mielőtt majd tökön lövöm. Josh perceken belül küldi is az infókat a telefonomra, amiket aztán gyorsan átfutok.

Emberünk nagyon szereti kurvákra költeni a pénzét, és kiélni rajtuk a beteges vágyait, miszerint kutyaként bánjanak vele és kössék őt pórázra. Beteg fasz... Megkérem Josht, hogy derítse ki, ma este hol lesz ez a dagadt geci, és mint kiderül, a törzshelyére megy, ami egy eléggé elit night klub, olyan csajokkal, akik plusz pénzért cserébe bármit képesek megtenni.

Visszamegyek a hotelbe, majd kiveszem a széfből a pisztolyomat és a töltényeket. Mivel kicsi a célpont, így nincs szükségem a mesterlövész puskámra, szóval azt otthon hagytam Seattle-ben. A nőcivel már előre egyeztettünk egy titkosított e-mail címen, amit Josh kifejezetten erre a célra hozott létre, ezáltal csak a szükséges felszerelést hoztam el magammal.

A napot azzal töltöm, hogy utánajárok a night klubnak, ellenőrzöm a kamerák elhelyezkedését, és hogy mennyi privát szoba található az épületben. Megkérem Josht, hogy vegye fel a kapcsolatot az egyik prostival, aki majd a segítségemre lesz a tervem kivitelezésében – természetesen busás összegért cserébe. Kifejezetten olyan lányt választottunk, akiről tudom, hogy be fog jönni ennek a disznónak, így a siker garantált. A csaj eléggé domina típus, több ilyen beteg állat ügyfele is volt már, szóval drága Frank barátunk, mit sem sejtve fog ráharapni a csalira.

Mivel esteledik, elkezdek összekészülni. Sötét farmernadrágot veszek fel és fekete inget, hogy ne látszódjon meg rajta a vér, végül a pisztolyomat a nadrágom hátsó részébe csúsztatom, és elindulok a klubba.

Amikor odaérek, leparkolok a szomszédos utcában, és bemegyek. Annak ellenére, hogy a hely tele van biztonsági örökkel, egyiknek sem jut eszébe megmotozni. Igazi balfaszok. Bíznak a kamerákban, ám azokat Josh már rég kiiktatta, így egyik felvételen sem fogok szerepelni.

Belépve megcsap a dohányfüst és az izzadsággal keveredett parfüm szaga. A mennyezetről lelógó, megrepedt neoncsövek vörös fénybe borítanak mindent. A padló ragad az italoktól és isten tudja, még mitől, ezáltal a hely inkább hasonlít egy elhagyott raktárra, mint egy elit klubra.

A falakat vastag, fekete színű függönyök borítják, amelyek látszólag elnyelik a hangokat, viszont az üvöltő kéjes zene még így is átszűrődik rajtuk. A bárpultnál egyetlen megfáradt pultoscsaj áll, akinek az üveges tekintetén látszik, hogy már rég immunissá vált az itt történő mindennapos balhékra. Mögötte a polcokon whiskey, vodka és néhány ritkább likőr sorakozik. Mindegyiket vastag szürke por fedi, mintha egy régi gyűjtemény lenne, amelyet évek óta nem használtak.

A fal mentén sorakozó fekete bőrkanapékat csupán vékony üvegfalak választják el egymástól, hogy ha megunnád a saját fizetett produkciódat, kedvedre bámulhasd a másik kéjenc disznó kurváját is. Előttük olcsó tölgyfa utánzatú dohányzóasztalok állnak, tele karcokkal és néhány szexjátékkal.

A színpadon – amely a klub közepén helyezkedik el –, halvány fények pislákolnak, amin egy vékony, ám hatalmas szilikonmellekkel rendelkező, alulöltözött csaj táncol. Olyan kecsesen és provokatívan mozog a rúd körül, mintha csak az összes férfi figyelmét egyetlen pillantással akarná rabul ejteni.

A kanapék mögötti falon, régi, megkopott tükrök verik vissza a színpadi fényeket, amelyek még inkább felerősítik a klub szexi, ám nyomasztó légkörét.

Odamegyek a bárpulthoz és kérek egy whiskey-t. Mivel egyedül baszom itt a rezet, másodperceken belül kézhez is kapom, és amikor belekortyolok, azonnal megérzem azt az erős, füstös ízt. A klub talán egy lepratelep, viszont az ital legalább minőségi.

Nagyjából húsz perc múlva, be is gurul emberünk az ajtón, száján hatalmas vigyorral. Két cimborája szorosan követi, végül mindhárman helyet foglalnak az egyik sarokban elhelyezett ülőrészen. Egy félmeztelen pincércsaj oda is billeg hozzájuk, hogy felvegye a rendelésüket. Tovább kortyolgatom a whiskey-met, miközben a megfelelő alkalmat várom, hogy lecsaphassak. Az ital kegyetlenül égeti a torkomat, de legalább elnyomja bennem azt a kellemetlen érzést, amelyet a helyszín vált ki belőlem.

Miután megkapták a rövideket, húzóra meg is isszák azokat, és már intenek is a következő körért.

Eltelik nagyjából két óra, mire végre látom, hogy Frank már nehezen formálja a szavakat, és ülő helyzetben is dülöngél.

Eljött az én időm.

A szemeimmel megkeresem a beépített prostit, és a fószer felé intek a fejemmel, mire a csaj akcióba lendül. Odamegy hozzá egy üveg pezsgővel, beleül a dagadék ölébe, és olyan kéjesen kezd el rajta mozogni, mintha ez lenne élete legszebb pillanata.

Már majdnem kivégezték az üveget, amikor a csaj hirtelen feláll, suttog valamit Frank fülébe, végül elindul felém. Megáll mellettem a pultnál, rám sem néz, kikér még egy üveg pezsgőt, amit követően halkan megszólal.

– Kettes szoba... – Enyhén bólintok, majd elindulok a privát rész felé, ügyelve arra, hogy egy őr se kövessen. A bejáratot kinyitva belépek a helyiségbe, aminek látványától rögtön Christian Grey játékszobájában érzem magam. Az ajtó mögé állok, a falnak támaszkodom, és az egyik lábamat felrakom a mögöttem húzódó vörös tapétára.

A szoba közepén egy hatalmas, kör alakú ágy uralja a teret, amelyet halvány neonfények világítanak be. UV-lámpával azért nem mennék itt végig. Az ajtóval szemközti falon sötétített ablakok húzódnak. A szoba jobb oldalán, a falra szerelve egy hatalmas plazmatévé helyezkedik el, alatta egy polcos szekrény, rajta a legvadabb pornógyűjteménnyel, amit valaha is láttam. A bal oldalon egy bár és egy szabadon álló fürdőkád található. Roppantul ügyelek rá, hogy ne érjek semmihez, ugyanis elképzelni sem tudom, vajon hány faszi jutott el ezen a helyen a mennyországba valamelyik kinti csajjal.

Nem sokkal később elkezd kinyílni a bejárat, így lassan kihúzom a nadrágomból a fegyvert és az ajtónak szegezem. Amint becsukódik, a dagadék áll velem szemben, aki megretten a látványtól, miszerint én várom itt, és nem egy szexre éhes picsa.

Oldalra döntöm a fejem, és elmosolyodom.

– Csüccs... – Az ágy felé intek a pisztolyommal, mire a rohadék hebegve lerogy a szélére. Szerencsére az ágyon lévő huzat vörös, így könnyű lesz majd kitisztítani belőle a vért.

Faszikám megszeppenve és totál beszarva körbenéz, ugyanis halványlila fingja sincs, hogy mi történik. Kiveszem a hátsó zsebemből a fényképét, amit aztán az ölébe dobok.

– A feleséged üzeni, hogy baszd meg! – Belelövök a bal térdébe, ő pedig a kezét odakapva hangosan felkiált, majd a földre zuhan. Megragadom a tarkójánál, és visszadobom az ágyra. – Azt mondtam, ül!

– Kérem, én nem tudom, mi folyik itt! Ez biztosan valami félreértés lesz! – Ahogy elsírja magát, nevetnem kell. Ezt a szar dumát, szinte minden egyes alkalommal elmondják. Kibaszottul jól tudják, miért is vannak ebben a helyzetben, mégis eljátsszák az ártatlant, amit nem kicsit rühellek.

– Tudod... ha a feleségedet kúrtad volna meg annyiszor, mint ezeket a vadidegen nőket, akkor most nem ülnél itt, Frank... – A válaszomra meglepettén néz, mintha villámcsapás-szerűen érnék a vádak.

– Kérem szépen! Bármit megteszek! Rengeteg pénzem van, annyit adok, amennyit csak akar! – Óó, ez aranyos...

Nem húzom tovább a szenvedését, így a tökeire célzok, rámosolygok, végül elsütöm a fegyvert. Akkorát sikít, mint egy kurva. A kezeit a cafatokra szakadt farkához kapja és leesik az ágyról. Mivel odakint hangosan dübörög a zene, szerencsére senki sem hallja ennek a patkánynak a vergődését.