Tartalomjegyzék

- Térkép

- Prológus

- I. fejezet

- II. fejezet

- III. fejezet

- Epilógus

Copyright © 2022 Norbert Zsivicz - Sealed Empire Ltd.

Minden jog fenntartva!

Második, javított, digitális kiadás.

Kiadja az ENZED Publishing.

Illusztrátorok

Borító: Metzger Dávid

Térkép és rajzok: Matveev Tamara

„Géplénymodell” tervező: Latzkovits Dániel Vilmos

Szerkesztők

Lektor: Pétersz Tamás, Diósi Zsófia

Szerkesztők: Tamás Pétersz, Diósi Zsófia

Tipográfia és tördelés: Takács László

Írta és a kiadást koordinálta: Zsivicz Norbert

ISBN: 978-615-81859-1-2

Látogass el a weboldalunkra az interaktív térképért és a könyvből kimaradt extra tartalmakért!

www.sealedbooks.com

Ítéletidő a világ végén, vagy talán még azon is túl...

Valahogy így tudta volna tömören összefoglalni a helyzetet.

A hátán feküdt. Körülötte minden sötét volt, egyedül a percenként felvillanó villámok fénye világította be a szobát. A kapitányi kabin ugyan kényelmesebb volt, mint a legtöbb hajón, amelyen eddig utazott, de ilyen körülmények között képtelen volt akár csak egy óránál is többet aludni egyhuzamban. A hajó recsegő, ropogó hangja folyton egy gyermekét vesztett anya keserves sírására emlékeztette. Az ehhez hasonló háborús emlékeit ugyan mélyen elásta már magában, most mégis újra a felszínre törtek. Minduntalan egyre csak több és több lett belőlük. Akárcsak a tengerből körülöttük, amely szinte már végeláthatatlannak tűnt. Hatalmas hullámai fáradhatatlanul ostromolták a hajót minden oldalról.

Az idő pedig még rosszabbra fordult.

Napról napra csak egyre hidegebb lett. Olyan fagyos szelek fújtak, hogy ha nem takarta el odakint rendesen magát az ember, akár egy órán belül felsebezte bőrét a szél.

Mint általában, most is a hajó gerendáinak mély repedéseit számolgatta, remélve, hogy álom jön a szemére.

Már épp kezdtek leragadni szemhéjai, amikor egy komolyabb hullámtörés következtében fél métert repült az ágyból, és a hajó padlóján találta magát. Fáradtan felsóhajtott, majd feltápászkodott. A hajó imbolygó mozgása miatt az egyik faltól a másiknak esett. Az egyik gerendán egy törött tükör ferdén himbálózott mellette. Közelebb lépett hozzá, és megigazította azt.

A tükörből egy megfáradt, harmincas éveiben járó lovag tekintett vissza rá, aki cseppet sem hasonlított egykori önmagára. Arca beesett, világos bőre holtsápadt volt. Az orcáján lévő hegek így még markánsabban rajzolódtak ki. Világos szeme most szinte feketén tekintett vissza rá. „A jóképű mészáros”, csendült fel egy fogadósnő távoli hangja a fejében.

Gúnynevem alighanem kimerül majd a mészáros jelzőben ezután... -gondolta, s miközben ezen élcelődött magában, végigsimította hónapos, ápolatlan szakállát.

Elfordította tekintetét, és a hajó mozgását ellensúlyozva odavergődött a gondosan kifaragott, nagy kapitányi asztalhoz, majd meggyújtott rajta egy hozzáolvadt gyertyát. Felállította a kissé viharvert, selyem kárpittal bevont széket, majd leült. Könyökét a karfára tette, és az öklével megtámasztotta a fejét. Ezután percekig csak némán meredt maga elé.

Emmára gondolt, akit az expedíció miatt már lassan két hónapja nem látott. Közel kettő, végeláthatatlanul hosszú hónapja.

Keserűen sóhajtott egyet, majd kisvártatva ásított is egy nagyot. Megdörzsölte fáradt szemeit, majd ismét a mennyezet felé tekintett. A recsegő gerendákat nézte. Megpróbálta elhessegetni sötét gondolatait, de tudta jól, hogy már nem sokáig fogják húzni. Kis vízcseppek csöpögtek a repedéseken, kékeszölden csillogva a halvány gyertyafényben. Pont úgy, ahogy Emma szemei szoktak a félhomályban.

Maga előtt látta Emma szeplős kis arcát, amint szívmelengetően mosolyog vissza rá. Hullámos, vörösesbarna haja gyengéden omlott csupasz vállára. Lelki szemei előtt kinyújtotta felé a karját, majd gyengéden megsimogatta a lány gyönyörű arcát. Emma lehunyta a szemét, és gyengéden megcsókolta a kezét.

– Szeretlek... – suttogta halkan.

Ekkor hatalmas dörrenés rántotta vissza a rideg valóságba, néhány pillanatra vakító fénnyel töltve meg a kabint. Az üres, rideg kabin látványa vérfagyasztóan hatott. Mintha egy percre átkerült volna a túlvilágra. A hideg futkosott a hátán.

Ez a hajó a halálba megy. És már túl késő leszállni róla.

Bőven több, mint egy hónapja voltak már úton, a királyi flotta leggyorsabb és legfelszereltebb hajójával. A legénység létszáma a további két hajóval együtt megközelítette a százötven főt. Az expedíciót maximum negyed évre tervezték, az oda- és visszaúttal együtt. Arról nem is beszélve, hogy a forró nyári évszakhoz képest a vártnál sokkal hidegebb volt, az emberek többet ettek, így az élelmiszerkészletek is sokkal gyorsabban fogytak. A legénység kimerült volt és fáradt. Az utóbbi hetekben pedig egyre több volt a beteg. A tájolóik nem működtek megfelelően... az irányt kétségtelenül elvesztették, amiért még inkább kezdett elege lenni Sven tiszteletesből...

Ismét villámlott, de olyan hangosan, mintha közvetlen mellette robbant volna fel egy olajoshordó. Ő pedig fájdalmasan megrázta a fejét.

Csakis saját magát okolhatja azért, hogy most itt van. Ha ő nem makacskodik, hogy márpedig igenis elkíséri Emma apját erre az expedícióra, most minden sokkal egyszerűbb lenne. Azonban ő ígéretet tett szerelmének, hogy épségben hazahozza az édesapját. Egyúttal pedig be is akarta bizonyítani, hogy ki tudja majd vívni az öreg főpap tiszteletét, s ezzel együtt annak áldását. Elvégre Sven Salvorsen, Leyhen főpapjának szava legalább annyit ért, mint magáé a királyé.

A tiszteletes viszont sokkalta komorabb volt, mint ahogyan azt eddig sejtette. Olyannyira, hogy egyelőre még azt sem sikerült a tudtára adnia, hogy Emma nem közömbös számára. Bár biztos volt benne, hogy ennyire azért a tiszteletes sem lehet vak.

Ígéretet tettem Emmának, de akkor sem így képzeltem a királyság legszentebb emberének zavaros látomásából származó expedícióját...

Ekkor fél szemével a padló közepén lévő nagy csapóajtó felé sandított. Egy emelettel lejjebb ugyanis egy hatalmas fémládát őriztek. Közvetlenül az éppen őrségben álló katonák mellett pedig leyheni papok imádkoztak. A „kincset” egy tucat lánccal rögzítették a hajóhoz, hogy még véletlenül se tudjon elmozdulni a helyéről. A ládában egy kisebb, aranyozott szelence volt, amelynek a tetejét a földanya, Scráf istennő szobra díszítette. De hogy a kis aranyozott láda mit tartalmazott? Nos, azt senki sem tudta. Még maga a király sem. Egyedül Emma apja, Sven tiszteletes.

„Az ereklyét csakis az istenek láthatják!” mondta. „Az ugyanis hozzájuk tartozik! Halandó emberek csupán beszennyeznék annak tisztaságát!” Egy ősi templom feltárása során találta. Azt állította, hogy amint hozzáért, látomása volt. „Az északi eget karcoló Nothál-hegységeken túl, a jeges óceánok legvégén, létezik egy valódi édenkert. Ez nem más, mint maguk az istenek földje! Ha épségben elvisszük hozzájuk eme szent ereklyét, ők majd megajándékoznak bennünket mindazon bőséggel és bölcsességgel, amivel csakis az istenek képesek megajándékozni az embert!”

A király, III. Godrick, mivel rendkívül vallásos ember, azon nyomban elrendelte az expedíció előkészítését. Elég indok volt ugyanis számára, hogy az ereklye megtalálása után a tiszteletes kivételével mindenki odaveszett. A királyság legkiválóbb lovagjai szinte ölre mentek, hogy részt vehessek eme szent küldetésen. Sven viszont nem támogatta egy hatalmas flotta felállítását, mondván, már így is rengeteg emberéletet követelt az istenek ereklyéje. Ezért is a lehető leggyorsabban szeretett volna elindulni, hogy még az ősz beköszönte előtt épségben vissza tudjanak érni az emberekkel. Így végül egy három hajóból álló, kisebb flottával vágtak neki a kockázatos útnak, amelynek a zászlóshajóján ő most épp az alvilág legmélyebb bugyraiba kívánja az egészet.

Feltápászkodott a székből, és az asztalnak támaszkodott. Igyekezett megtalálni az egyensúlyát az imbolygó hajón.

Bosszúsan felkapta viseletes bőrkabátját, amely egy rozsdás szögre akasztva himbálódzott. Leverte róla a ráfagyott vízcseppeket, majd alaposan felöltözött. Vett egy mély lélegzetet, és kinyitotta a kabin ajtaját. Hatalmas erővel csapta arcon a süvítő jeges szél, némi tengeri sós vízzel karöltve. Ed prüszkölt egyet, igazított még egyet a kabátján, majd még jobban az arcába húzta a maszkját és a csuklyáját. A hatalmas vitorlás hajó körül villámok cikáztak. Olyan magas hullámok ostromolták minden felől, hogy akár teljes egészében is elnyelhették volna. Ám Ser Patwick, az első tiszt, rendkívül tapasztalt kormányos volt, rajta kívül nem sok emberre bízta volna ilyen időben a hajót. A matrózok elkeseredett kiabálásai belevesztek a tenger egyre csak erősödő könyörtelen morajába, ám szavak nélkül is tudta, mit mondanak. Próbálják egyben tartani a hajót és rimánkodnak Strómhoz, hogy a megvadult fenevadként őrjöngő tenger ne ma falja fel őket.

Ed erősen összehúzta a szemét, és igyekezett kizárólag maga elé nézni. Nagy nehezen odavergődött a fa lépcsőhöz, amely a felső szintre, a kormányhoz vezetett. A lépcsőn felfelé többször is megcsúszott az enyhén fagyott fokokon. Néhány perc alatt pedig teljesen átázott, mivel egyfolytában kapott a nyakába a jeges vízből.

Mikor végre felért, biccentett egyet a kormányosnak, aki komoran visszabólintott, de egy percig sem vette le a tekintetét a tengerről. Ezután jobbra nézett, ahol megpillantotta Sven tiszteletest. A fedélzeti korlátba kapaszkodott, és elmélyülten figyelte a hajó körül történő eseményeket.

Ed összeszorította az állkapcsát, majd odaegyensúlyozott hozzá.

Az öreg szilárdan állt, akár egy szikla. Felemelt fejjel hol a legénységet, hol pedig a tengert pásztázta, ügyet sem vetve az időközben melléje szegődő Edre.

Sven őszes szakálláról kisebb jégcsapok lógtak. Vizes ruhája teljesen megdermedt a hidegtől. Mellkasa szinte teljesen mozdulatlannak tűnt. Ő egy pillanatra eltöprengett azon, hogy az öreg időközben már lehet, hogy a korláthoz fagyott. Megköszörülte a torkát, majd így szólt:

– Itt az ideje, hogy pihenjen egy kicsit, atyám, innentől átveszem. Sven egy szót sem szólt.

Ed egy kicsit közelebb hajolt hozzá. Ekkor látta, hogy az öreg ugyan falfehér, de az orrcimpái még mozognak.

– Atyám! – szólt ismét.

Sven a szeme sarkából megvetően nézett vissza rá, majd elfordította tekintetét és ismét a tengert kezdte el figyelni.

– Hmm...– ráncolta össze a homlokát Ed.

Még egy percig próbálta kifürkészni az öreg arcából, hogy mégis mi járhat a fejében, majd inkább feladta.

– Rendben, ahogy gondolja...– hagyta rá közömbösen, majd hátrafordult a kormányoshoz, és szinte üvöltött, hogy az első tiszt biztosan hallja majd őt.

– Ser Patwick! Azt hiszem, önnek sem ártana aludnia egy keveset, már legalább három órája kint van!

Patwick lassan odafordította tekintetét, és bólintott egyet.

Ed még utoljára a tiszteletesre sandított, majd átevickélt a korláttól a kormányhoz, és átvette azt Ser Patwicktől.

Az elsőtiszt szépen lassan átengedte a kormányrudat neki, majd odabotorkált Svenhez.

– Jöjjön, atyám, már nagyon régóta kint van, ideje ennie valamit!

– Köszönöm az aggodalmát Ser, de nem vagyok éhes. A hit tölt most el erővel! Az istenek próbára tesznek bennünket, de látniuk kell az elszántságunkat! Látniuk kell, hogy méltók vagyunk rá, hogy belépjünk az ő birodalmukba! Ez az utolsó próba! Tudom, hogy hamarosan megérkezünk!

– Értem, atyám... – bólintott tisztelettudóan Ser Patwick, majd hozzátette: – Én viszont eszem valamit, és lepihenek. Biztos, hogy ne hozzak önnek is némi harapnivalót, amikor visszajövök?

– Nem szükséges Ser Patwick, ahogy mondtam, a hit tölt most el erővel. – Rendben, ahogy gondolja, főtisztelendő úr, imádkozni fogok Nothálhoz önért.

– Mindenkiért imádkozzon, Ser! – tette hozzá Sven.

A kormányos bólintott, majd szép lassan elsétált, még egy utolsót biccentett Edwardnak, majd erősen a korlátba kapaszkodva elhagyta a felső fedélzetet.

Ed minden erejével azon volt, hogy egy darabban maradjon a hajó, a hullámok viszont fáradhatatlanul ostromolták azt. Nem úgy tűnt, hogy egyhamar alábbhagynának. Több évnyi tapasztalattal rendelkezett hajózás terén, de ez a jeges vihar minden téren próbára tette a képességeit.

Ahogy a szeme sarkából a neki háttal álló Sven tiszteletesre nézett, hirtelen elöntötte a már hetek óta benne fortyogó düh. Torkaszakadtából kiáltott hát felé, hogy az öreg a vihar ellenére is biztosan hallhassa őt.

– Tudja, atyám, nem vagyok vak! Az ön hite is megrendült. És tudja, hogy miért tudom? Mert ezt arcot látom mindennap, amikor tükörbe nézek…!

Sven egy szót sem szólt, csak a tengert bámulta.

Ekkor egy örvény elé vágódott a hajó. A másodperc töredéke alatt végrehajtott manővereknek hála, még időben sikerült kihúznia a hajót belőle, mielőtt az örvény rövid időn belül a tenger fenekére rántotta volna azt. A ebességük most éppen elégnek bizonyult, de legközelebb már lehet, hogy nem lesz ekkora szerencséjük.

A sikeres manőver mégis annyira felbátorította Edet, hogy még csípősebbre fogta a nyelvét.

– Gondolom, a rémálmok miatt nem tud aludni, atyám. Nehéz lehet feldolgozni a tényt, hogy az ásatáson elvesztett közel száz ember után most még több fog odaveszni ebben a könyörtelen időben a maga látomásai miatt! – a hangszálai korlátait feszegetve üvöltött Svenre, mégis úgy érezte, szavai belevesznek a viharba.

Ám alig fél perccel később Sven a vállai fölött hátratekintve kiáltotta felé a választ.

– Eddig is biztos voltam abban, hogy nem a hit vezérelt téged erre szent küldetésre, tywhorni! Bármennyire is próbáltál az ellenkezőjéről meggyőzni...!

Szavai eggyé váltak a hideg széllel, amely Ed arcába csapott.

Beszívta a hideg levegőt, de a benne égő tűz most hamar felmelegítette azt. Valóban, itt volt az ideje, hogy tisztázzák a helyzetet.

– Ha egy darabban sikerül visszaértünk, akár beleegyezik, akár nem, el fogom venni a lányát!

Sven lassan hátrafordította a törzsét. Tekintete komor volt, de a szája szélén gúnyos mosoly bujkált.

– Tudtam én, hogy valamilyen hátsó szándék vezérelt téged erre a küldetésre, tywhorni! – az öreg pap halkan felnevetett. – Sejtettem, hogy nem közömbös számodra a lányom, de ez most valóban meglepett!

Sven szavai megfagytak a szélben. A szakállán látta, amint halkan nevetni kezd, de ő ezt nem hallotta, csak a fejében képzelte oda.

– Belegondolva, valóban sokszor láttalak a lányom közelében... – a tiszteletes megköszörülte a torkát; a viharban való beszéd nem a legkellemesebb egy kiszáradt toroknak, főleg ha öreg is mellé az ember. – De tudod, egyszer sem gondoltam, hogy bármi esélyed lenne nála! A lányom sokkal kifinomultabb teremtés annál, mint, hogy egy magadfajta egyszerű, hitehagyott lovag, egy semmiből felkapaszkodott zsoldos korcs...

– Aki jelenleg ennek a hajónak a kapitánya! Tőlem függ, hogy túléljük ezt a napot, vagy sem! – kiáltott közben Ed.

Sven összehúzta a szemét. Az arcán most több ránc húzódott, mint szálka egy tengeri keszegben.

Edward szinte már forrónak érezte a levegőt a bőrén. Bármennyire is tisztában volt vele, hogy hamarosan ráfagy a ruha. Az orrán keresztül vette csupán a levegőt. Úgy fújta ki azt, mint egy megvadult bika, miközben olyan erősen markolta a kormányrudat, hogy még a kesztyűjén keresztül is érezte, hogy hamarosan felsérti a bőrét. Ekkor egy akkora hullámmal találta szembe magát, amely azon nyomban ketté tudta volna törni a hajót, ha reflexeinek köszönhetően nem balra, hanem jobbra kezdi el tekerni a kormányt.

Ahogy sikerült kikeveredni a megsemmisítő csapásból, egy újabb hullámmal került szembe.

Legalább húsz percnyi könyörtelen küzdelem után a hullámok kezdtek kicsit csendesedni. Ed tapasztalatai azt súgták, hogy hamarosan elérik majd a vihar szemét. A csendesedő tengert a matrózok kiabálása váltotta fel. Hallotta, ahogy a legénység elveszett tagjainak neveit kiáltják. Visszafordulhatna megkeresni őket, de nagyobb az esélye annak, hogy mind odavesznek, mintsem megtaláljanak akár csak egyet is szerencsétlenek közül. A jeges vízben egyébként sem maradnának életben sokáig.

Gyűlölte az ilyen helyzeteket, de nem tehetett mást. Nem fordulhatott vissza.

Ismét Svenre pillantott. Halványabban ugyan, de még mindig dolgozott benne a düh, hogy letörje az öreg gőgös felsőbbrendűségét. Ám mégis képes volt némi nyugalmat erőltetni a szavaiba.

– Emma szeret engem, atyám. Akár hiszi, akár nem. Sven halkan mordult egyet.

– Elvakít téged a szerelem fiam, azért nem látsz tisztán. Kizárt, hogy...

– Szerintem pedig önt vakítja el a gőgje, atyám! – vágott közbe – Azért nem vette már észre korábban!

Sven ismét mordult egyet, de most némi keserű sóhajt is hallani vélt utána.

– Az áldásom nélkül a király nem fogja szentesíteni a frigyeteket. Amíg nem látom benned a tiszta fényt és a mindent elsöprő hitet a mi isteneinkben...

A tiszteletes hangja ekkor egyre inkább elhalkult. Csak zavarodott motyogásokat lehetett kivenni a szélben.

– ...százszorta különbek is akadnak. Az istennő megvetne egy ilyen frigyet! Ott van Erick herceg. Nem, semmiképpen sem kaphatja meg az áldásom!

Ő csak megrázta a fejét. Vett egy mély levegőt, majd így szólt:

– Azért vettem részt az expedíción, hogy magát épségben hazavigyem, atyám! És be is fogom tartani a szavam! Úgy gondolom, már ez önmagában megéri az áldását.

Sven összepréselte az ajkát, miközben a szakállát simogatva meredt rá.

– Értékelem az igyekezetedet, tywhorni, de nincs szükségem a védelmedre! Az istenek vigyáznak ránk az úton. Még ha áldozatul is esnek néhányan.

– Persze! – csattant fel Ed. – Mondja ezt majd akkor, amikor az istenei épp a tenger fenekére küldik ezt a hajót! Magával és azzal az istenverte szent ereklyével együtt!

Még hallotta, hogy a tiszteletes mondana valamit, de végül csak elhallgatott, és elfordult.

Csendben haladtak így az elkövetkező percekben. A hullámok is mintha halkabban morajlottak volna. Hirtelen egy villám az előttük lévő hullám tetejébe csapott. Ed biztos volt benne, hogy csak idő kérdése, és őket is eltalálja majd egy hasonló. Rezzenéstelenül figyelt, miközben erősen markolta a kormányt, a tekintetével pedig a másik két hajót kezdte el keresni. Azok már igencsak elsodródtak egymástól a viharban. Akár több kilométer távolságra is lehettek már. Az egyik előttük haladt, a másik pedig balra hátul lemaradva tőlük. Ekkor óvatosan elővette a látcsövét, ügyelve közben arra, hogy egyenesben tartsa a hajót, majd miután megtalálta a hajók fényeit, igyekezett alaposan szemügyre venni mindkettőt. Úgy tűnt, hogy a közelebbi lassítani kezdett, legalábbis ő bízott benne. Az előttük lévő hajót egyik régi barátja, Tomas Walé vezette; hacsak nincs semmi komolyabb baj, be fogják várni egymást.

Ekkor ismét Sven szólalt meg:

– Miért lassítottunk le ennyire, Edward? Ilyen sebességgel egy komolyabb hullám felboríthatja a hajót!

– Bevárjuk egymást atyám, túlságosan elsodródtunk egymástól!

Sven mordult egyet, de ezúttal nem vágott a fejéhez semmit. Csendben maradt. Neki pedig arra volt most a legkevésbé szüksége, hogy a tiszteletes még a hajó kormányzásába is beleszóljon. Viszont ez volt az első alkalom, hogy Edwardnak szólította, és nem csak tywhorni zsoldosként utalt rá.

Az elkövetkező egy órában nem szóltak egymáshoz. Bár ő biztosra vette, hogy olyan gondolatok kavaroghatnak az öreg fejében, mint a miért pont ő? Miért a hírhedt tywhorni zsoldost, a jóképű mészárost választotta az ő egy szem lánya?

Szinte hallani vélte, ahogy fortyog magában, és ez valahol különös örömmel töltötte el.

Ekkor végignézett a legénységen. Tudta, hogy többnek is van családja odahaza, és biztos volt benne, hogy ilyen körülmények között jó, ha a fele hazajut majd élve.

Már nem kellett elővennie a látcsövét, mert szabad szemmel is jól láthatóak voltak a hajók. Szinte látni vélte Tomas kezét, ahogy felé integet. Ha túlélik ezt az utat, egy újabb veszélyes kaland történetével bővül majd kettőjük repertoárja, amit néhány korsó sör mellett mesélnek majd el, egy jó meleg fogadóban a cimboráknak. A kandalló ropogó tüze mellett történő iszogatás gondolata szinte átmelegítette. A vihar viszont ismét elkezdett felerősödni. Ő pedig tudta jól, hogy hamarosan kikerülnek a vihar szeméből.

Ahogy a tiszteletesre nézett, a szeme sarkából megpillantott valamit. A tenger mintha különösen mozgott volna.

Túlságosan sötét volt. A mozgás leginkább egy hullámra emlékeztette, azzal a különbséggel, hogy úgy tűnt, mintha az visszafelé folyna. Alatta pedig halvány, vörös fények cikáztak. Ed gyorsan megdörzsölte a szemét, és ismét a furcsa hullám irányába nézett, de ezúttal nem látott semmit. Biztosra vette, hogy csak a szeme káprázott. A kimerültség jelei lehetnek, gondolta.

Elővett a kabátja zsebéből egy kis laposüveget, és lehúzott egy jó nagy kortyot a tartalmából. Kicsit megrázta magát, majd ismét figyelni kezdte a tengert és a hajó minden apró mozzanatát, ugyanis a vihar most már újra teljes erőre kapott.

–Az istenek döntései sokszor kifürkészhetetlenek, Edward – hallatszott Sven hangja a szélben. – Mindennek megvan a maga rendeltetése a világban...

Mi az ördögöt hadovál ez itt? gondolta magában Ed, miközben le sem vette a szemét a tengerről.

– Hallottam arról a csatáról. Arról az erődítményről. Biztosra veszem, hogy ott vesztetted el a maradék hited.

Ő csak hallgatott. A legkevésbé sem akart arról a napról beszélni. Főleg nem most, és főleg nem Svennel.

– Az isteneknek bizonyára terveik vannak veled. Te túlélted azt a napot... A hatalmas veszteségek ellenére... Biztos vagyok benne, hogy...

Már épp készült volna Svenbe fojtani a szót, amikor hirtelen egy hatalmas lökés rázta meg a hajót, teljesen kibillentve azt az egyensúlyából. Legalább hat métert mozdult el balra. Ő a kormányba kapaszkodott, de látta, ahogy többen a tengerbe zuhannak. Üvöltések vesztek bele a mélységbe.

A következő hullám enyhén jobbról találta el a hajót, így kiegyensúlyozva azt a helyes irányba. Ő pedig zihálva kezdte keresni, hogy mi okozhatta ezt.

Talán valami zátony?

A hajó egyenesen siklott tovább a tengeren, nem érezte, hogy léket kapott volna.

Hát akkor meg mi a fene?

Ekkor észrevette, hogy a tiszteletes eltűnt. Azonnal keresni kezdte maga körül. Sehol sem látta a hajón, ahogyan a vízben sem.

A távolból is furcsa hangok süvítettek fel. Mintha a másik hajót is érte volna valami. Ám mielőtt odafordíthatta volna a fejét, meghallotta a tiszteletes ziháló hangját. A hajó jobb szélén lévő külső korlátba kapaszkodott. Ed nem gondolkodott, csak ösztönösen cselekedett. Kirántotta zsebéből az ezüst távcsövét és a kormánykerékbe ékelte, remélve, hogy pár percig képes lesz egyenesben tartani a hajót. Odafutott az életéért küzdő Svenhez, és igyekezett visszahúzni őt a hajóra, ám a következő hullámtörésnél kis híján ő is átesett a korláton. A kezük csúszott a jeges víztől. A tiszteletesen már látszott, hogy nem képes tovább tartani magát, és elengedi a kezét. Ő tovább próbálta tartani, de érezte, hogy a kezek kicsúsznak az övéből.

– Segíts! – kiáltott torkaszakadtából Sven.

Ekkor, az utolsó pillanatban, elengedte a tiszteletes kezét, és átfutott az agyán, hogy nem nyúl utána, de még épp időben megragadta a ruháját, majd minden erejét és súlyát beleadva felrántotta őt a hajóra. Bármennyire is megvetette az öreget, azért a halálát sem kívánta.

Éppen igyekeztek felállni, amikor egy újabb, nagy erejű hullám rázta meg a hajót. A lökés következtében mindketten átzuhantak a felső szintről levezető lépcsőn. Ed érezte, hogy minden végtagja lüktet a fájdalomtól, a halántékáról pedig folyt a vér. Felemelte a fejét. Sven ott feküdt mellette, a ruhája véres volt ugyan, de nyitva volt a szeme, és úgy tűnt, szabályosan lélegzik. Ezután a hajó orra felé pillantott. Először azt hitte, egy hatalmas hullámot lát maga előtt, de tévedett.

Teljesen elakadt a lélegzete.

Egy gigászi méretű, kígyószerű lény volt előttük.

Ahogy haladt tekintetével felfelé a lény testén, az úgy vált egyre nagyobbá és nagyobbá. Úgy tűnt, mintha soha nem érne véget. Már szinte teljesen begörcsölt a nyaka, mire megpillantotta a fejét...A vér jéggé fagyott az ereiben. Sosem látott még ehhez foghatót. Leginkább olyan volt, mintha egy kígyó és egy sáska keveréke lenne, csak több szemmel.

Ekkor a szörny alsó állkapcsa elkezdett háromfelé nyílni. Villámok cikáztak belőle. Mintha a vihar villámait a szájában tartott volna, egy komoly különbséggel: ezek a villámok vörösen izzottak. Olyan nagy volt, hogy játszi könnyedséggel belefért volna a szájába akár az egész hajó.

– Leviatán! – üvöltötték az emberek körülötte – Maleck fenevadja!

A hajó legénysége méhkas módjára felbolydult. Többen eszüket vesztve ugrottak a tengerbe. Voltak, akik nyílpuskákat ragadtak, és lőni kezdték a bestiát. Ám a nyílvesszők apró kavicsok módjára pattogtak le róla. Olyan volt, mintha acélból készült páncél lenne rajta. Sőt, ahogy jobban szemügyre vette, szinte meg volt róla győződve, hogy az egész lény mintha valamiféle fémből lenne. Fekete fémből... főleg a feje tűnt úgy, mintha csak mesterek kovácsolták volna... a teste pedig mintha több különböző fekete csápból fonódott volna össze egy hézagos egészet alkotva... miközben a lény teljesen olyan hatást keltett benne, mintha nem is hús-vér fenevad lenne.

– Mégis... mi... miféle... szörnyeteg ez? – mondta teljesen elfehéredett arccal, szavait elszórva a viharban.

A szörny ekkor mintha felüvöltött volna. Még soha életében nem hallott ehhez fogható hangot. Mintha acél kardokat akarnának üvegen kiélezni a túlvilágon. Olyan élesen hasított belé a fájdalom, hogy képtelen volt bármi mást csinálni, mint hogy a fülére tapassza a kezét, és összeszorított fogakkal várja, hogy véget érjen a nem evilági zaj.

Néhány másodperccel később már biztos volt benne, hogy megsüketült, azért nem hall már semmit. Összeszedte minden erejét, és felállt. A hajó imbolygott, szinte már teljesen elfordult, és a hullámokkal sodródott. Ha nem változtatnak irányt azonnal, néhány percen belül a hullámok vagy a szörny martalékai lesznek. Amennyire járni tudott, megragadta a tiszteletest, és talpra segítette. Rendkívül halkan, de hallani vélte az öreget.

– Az Őr ... csak... a.... Szent... meg!

Nem igazán tudott kihámozni többet az öreg szavaiból, így inkább ismét a bestiára nézett. Az továbbra is egyhelyben állt és egyre nagyobbra nyitotta a száját. A villámok már olyan fényesen izzottak benne, mintha magába a napba nézett volna. Ekkor megpillantotta a kormányost, aki szigonyokkal a kezében, vérző fejjel rohant feléjük a tiszti kabinból.

– ...kell a szeme közé!

Csak a felét, ha hallotta annak, amit mondott, de mindent értett. Elvette Ser Patwicktől a szigonyokat és a hajókormány felé mutatott. Patwick pedig bólintott.

– Edward! Az ereklye! Az ereklyét minden áron meg kell mentenünk! – kiabált Sven, ezzel is biztosítva róla, hogy a hallása most már visszatért.

– Magunkat kell mentenünk!

Majd erősen megragadta a papot, és elindult vele a mentőcsónakok felé. Sven ellökte őt magától, elesett, és a kapitányi kabin felé kezdett mászni. – Bolond vénember, nincs időnk erre!

Azzal megragadta a karját, de Sven ellökte azt, és magától feltápászkodott. – Ne aggódj miattam, tywhorni! Menj és mentsd a többieket! – mondta,

majd amilyen gyorsan csak mozogni tudott, bement a kabinba.

Ő csak káromkodott egyet, és dühösen hátat fordított a papnak. Ekkor a hajó száznyolcvan fokos fordulatot vett, és ő teljesen elvesztette egyensúlyát. Elesett, majd hirtelen csúszni kezdett a fedélzet jobb oldala felé. Teljes erejével belevágta az egyik szigonyt a hajó padlójának deszkájába, és úgy tartotta meg magát. Ahogy a hajó fordult, ő pont szembe került a szörnnyel. A szemei vörösen izzottak, mintha csak a villámok tiszta energiájából lettek volna. A szörny feje követte a hajó mozgását. Ekkor az egyik hullám szinte majdnem felborította a hajót. A szörny pedig rájuk lőtte az eddig összegyűjtött összes villámot a szájából.

Hatalmas, izzó, vörös gömbként szelte át a viharos félhomályt, bevilágítva a teljes hajót és annak környezetét.

Hatalmas robbanás és vakító fény.

A vitorlák megsemmisülő ropogása és halálhörgés hallatszott. A villámgömb letarolta a hajó összes vitorláját. Csak két néhány méteres csonk tanúskodott egykori hollétükről. A hajó teljesen megfordult. Most már háttal álltak a bestiának, de a vitorlák nélkül lassulni kezdtek. Ha az a hullám nem kapja el őket, a szörny pontosan telibe találta volna a hajót és már rég a tengerfenéken lennének.

Ed felállt. A vitorlák égő, kormos hamufelhője lengte be a hajót. Egy ember kettészakadt, füstölgő teteme hevert néhány méterre tőle. Összeszorította az állkapcsát, és nyelt egy nagyot, majd amilyen gyorsan csak tudott, felrohant a felső szintre. Ser Patwick falfehér arccal, teljesen kétségbeesetten próbálta kormányozni a hajót, közben pedig folyton hátra-hátrasandított a szörnyre.

– Patwick! Ha még egyet ránk lő, végünk! Azonnal el kell hagynunk a hajót!

Úgy tűnt, hogy a kormányos mondana valamit, de egy kósza hang sem hagyta el a száját. Csak zihált és tátogott. Ed megragadta a ruháját, és magához húzta.

– Hajót elhagyni, ez parancs!

A kormányos remegő fejjel bólogatott, majd nekiiramodott a lépcsőnek.

– Hajót elhagyni! Hajót elhagyni! Ez parancs! Mindenki a csónakokhoz! – üvöltötte Ed, amilyen hangosan csak tudta.

Többen is összenéztek, majd a csónakok felé vették az irányt.

Ismét a szörnyre nézett. Az egy hirtelen mozdulattal a tengerbe fúrta magát, hatalmas hullámokat vetve maga körül, amelyek a vihar erejével összeadódva még nagyobb hullámokat eredményeztek. Ed a kormánykerékbe kapaszkodott, és igyekezett felkészülni a lökésre. A szerencse ezúttal is velük volt, a hajó pedig ismét egyben maradt.

Amikor felnézett, a vízben mindenhol embereket látott, ahogy az életükért küzdöttek. Több csónak igyekezett összeszedni őket. A legtöbben viszont nem mozogtak, csak a víz tetején lebegtek. Ed összeszorított fogakkal, lélegzetét visszafojtva figyelt. Fél szemmel a többi hajót kereste, miközben a szíve a torkában dobogott.

Ekkor megpillantotta az egyiket, legalábbis azt, ami maradt belőle; a roncsokat.

Úgy tűnt, mintha a hajó kettészakadt volna, és már csak a két vége látszott ki a vízből.

– Az istenekre...!

Ha van bennük irgalom, talán megkönyörülnek rajtunk, gondolta tovább magában, maga sem értve, miért fordult most feléjük.

Hatalmasat villámlott, néhány másodpercre olyan fényárral árasztva el a területet, hogy még a tengert is szinte átvilágította. Ekkor Ed egy másodpercre megpillantotta a szörnyet a tengerben. Olyan nagy volt, hogy tíz hajó sem lett volna akkora hozzá képest hosszában. Egy percre levegőt is elfelejtett venni, annyira megrázta a látvány. Ismét villámlott, ám ekkor már nem látta a szörnyet. Hirtelen megpillantotta a harmadik hajót a távolban.

Tomas hajóját.

Látta, hogy többen már mentőcsónakokban menekülnek róla, ám sokkal többen voltak, akik csak a vízben hánykolódtak a könyörtelen hullámok között. Ismét villámok szelték át az eget és akkor megpillantotta a szörnyet, amint éppen a felszínre tör Tomas hajója alól, a másodperc tört része alatt porrá zúzva azt.

Ed kővé dermedten állt. Lelassult körülötte a világ. Halk, tovatűnő morajlások, sikolyok úsztak el a levegőből a túlvilágra. Körülötte a hajón maradt utolsó emberek is a vízbe vetették magukat, mentőcsónakok híján. Ekkor megpillantotta Svent, ahogy a hóna alatt az ereklyét szorongatva rohan kifelé a kapitányi kabinból. Ed oda akart kiáltani neki, de nem jött ki hang a száján. Ám Sven megtorpant és körülnézett. Megpillantotta őt, és gondterhelt arccal felé intett.

Lehet itt lenne az ideje, hogy én is elhagyjam a hajót? A vízben lebegő emberekre nézett. Két órán belül több mint fele halott lesz ebben a jeges vízben. Ha ezt a hajót valahogy meg tudná menteni... Ekkor ismét a szörnyre pillantott. A fenevad teljesen belemerült a tengerbe, csupán a hatalmas feje látszott ki. Kitátotta a száját, és ismét lőtt, ám ezúttal a mentőcsónakokkal teli emberekre, Ed pedig elborzadt. A lény testéből kis villámok futottak szerte-szét a vízben. Ahogyan szétterjedtek, azon nyomban halálra perzselték a vízben hánykolódó túlélőket.

– Lemészárol bennünket... – motyogta szinte teljesen önkívületi állapotban.

Vett egy mély lélegzetet, majd még kettőt, és igyekezett visszarántani magát a tehetetlenségből. A kezében lévő három szigonyra nézett. Erősen rámarkolt, majd a másik kezével egy éles mozdulattal rántott egyet a kormányon, és amennyire tudta a szörny felé igyekezett irányítani a hajót. Viszont a kegyetlen hullámok, és az árbócok hiánya cseppet sem tette könnyűvé a dolgát.

Ekkor egy hatalmas ordítás hasított a fülébe.

Odakapta a fejét; Sven volt az. Az egyik matróz épp egy tőrt húzott ki a tiszteletes hátából, majd egy gyors mozdulattal még kettőt szúrt az oldalába is. A tiszteletes összerogyott, de továbbra is szorosan húzta magához az ereklyés dobozt. A matróz arcon rúgta, majd kifeszítette a kezéből a zsákmányt. Ő nem akart hinni a szemének. Otthagyta a kormányrudat és a korláthoz rohant.

– Sveeen! – üvöltötte.

A matróz meglátta őt, és azonnal futni kezdett a hajó széle felé, ahol már egy mentőcsónakban várta néhány társa.

– Rohadékok! – ordított utánuk torkaszakadtából.

A hullámok rázták a hajót. A szörny egyre közelebb és közelebb került hozzájuk. A szigonyokat a korláthoz támasztotta, ám azon nyomban el is dőltek. Egyet gyorsan felkapott, visszatartotta a lélegzetét, bemérte a távot, majd teljes erőből elhajította azt a matróz felé.

Talált!

A lándzsa a matróz combját átszelve a hajó padlójába fúródott, odaszögelve azt.

A matróz felüvöltött, majd elterült a padlón, elejtve a ládát. A mentőcsónakban lévő társai vérszomjasan vicsorogtak felé, az egyikük pedig megpróbált rögvest felmászni a hajóra. Ekkor hirtelen egy nyílvessző szúrta át a nyavalyás halántékát, majd visszaesett a háborgó vízbe. A hajón tartózkodó valószínűleg utolsó két katona volt az. Egyikük kilőtt még rájuk néhányat, majd Ed felé fordulva bólintott, miközben a másik odalépett a vérében fetrengő matrózhoz, és elvágta a torkát.

– Sven! – kiáltotta ismét, miközben lerohant a felső szintről.

A tiszteletes úszott a vérben. Őszes szakálla vörösen csillogott, csak foltokban lehetett kivenni annak eredeti színét. Ő gyorsan ülő helyzetbe segítette, miközben az öreg vért köpött. Köhögve motyogott valamit felé, de az teljesen érthetetlen volt. Csak a vér bugyogását lehetett hallani a szájából. Remegő kézzel mutatott a padlón heverő díszes kis ládára.

Minden utolsó erejét összeszedve még odahúzta magához őt, és a fülébe suttogta:

– A lád... káh... vigy... a khröm... kér... Em... A tiszteletes üveges tekintettel meredt maga elé. Ő lecsukta szemeit, majd óvatosan odébb fektette annak élettelen testét.

Ekkor a két katona odalépett hozzá; egyiknek a kezében számszeríj volt, a másiknál szigonyok és a láda.

– Kapitány, a papok nem hajlandók elhagyni a hajót, szüntelenül csak imádkoznak, azt mondják...

Abban a pillanatban vakító vörös fény árasztott el mindent, a katonák arca pedig megmerevedett.

Amikor kinyitotta a szemét, csupán sípolást hallott, semmi mást. A tudata lassan kúszott vissza a valóságba. Füst és hamu bűze töltötte meg az orrát. Alig bírta megmozdítani a végtagjait.

Ez lenne hát a vég?

Erőlködnie kellett, hogy nyitva tudja tartani a szemét; a tompa füstködön keresztül vakítóan lobogtak a lángok. Ekkor döbbent csak rá, hogy a mellkasát elárasztó tompa fájdalom, ami eddig nyomta a testét, valójában egyik társának teteme volt.

Elöntötte a borzalom, amint felismerte a matróz ruháját. Lelökte magáról az élettelen testet, majd a hátára fordította.

Tomas öccse volt az.

Bassza meg! Szerencsétlen kölyök... Mindenáron bizonyítani akart, ezért jött az ő hajójára, és nem a bátyja parancsnoksága alá szolgálni.

Deréktól lefelé leszakadt mindene. A kezei még enyhén mozogtak, de már csak az idegtől. A szeméből már rég kihunyt a fény.

Gyengéden csukta le a semmibe meredő, véres szempárt. Szerencsétlen kölyök! – futott át ismét az agyán. Az első útja volt.

Nem volt idő a gyászra. Még nem. Végignézett magán. Néhány kisebb égéstől, vágásoktól és a vérző fejétől eltekintve még egyben volt.

Utha, - jutott eszébe a fiú neve. Ő kapta a többit. Az életét köszönheti neki.

Szaporán kezdte venni a levegőt, de szinte csak köhögni tudott, olyan tömény volt még a füst. Körül akart nézni, de ekkor a hajó emelkedni kezdett, ő pedig csúszni lefelé a hajó padlóján. Ekkor döbbent csak rá, hogy a hajó hátulja szinte teljesen eltűnt, és most nagyjából harminc fokos szögben süllyednek a tengerfenék felé.

Magához vett egy padlón heverő kardot, majd gyorsan odahúzta magát a korláthoz. Utha és Sven teteme szépen lassan csúszni kezdett lefelé, egyenesen a tengerbe. Ekkor megpillantotta a ládát, legalábbis azt, ami maradt belőle. Szinte felismerhetetlenül eldeformálódott, és hiányzott a teteje. Egy furcsa tárgy volt benne, amely leginkább egy nyílpuskára emlékeztette őt. Viszont kisebb volt, fémből készült és hiányzott a nyílvető része. A szent ereklye. Futott át az agyán. Sosem látott még ilyet, de valamiért meg volt róla győződve, hogy az valamiféle fegyver.

A láda tartalma csúszni kezdett, ő pedig megpróbált minél gyorsabban mozogni, hogy még idejében elérje azt, ám Utha teste megelőzte és a tengerbe sodorta a ládát, annak különös tartalmával együtt.

Gyorsan vett egy mély lélegzetet, majd utána ugrott.

A jeges, sós víz marta a szemét és a sebeit, de nem törődött vele. Minden erejével azon volt, hogy megtalálja az ereklyét. Ekkor Sven teste úszott be elé. Igyekezett megőrizni a hidegvérét, és egy könnyed mozdulattal eltolta maga elől. Tovább úszott, de sehol sem látta a szent tárgyat. Túl zavaros volt még a víz. Ha másért nem is, de Sven miatt is meg kellet, hogy találja. Vajon az öreg végül azt akarta mondani neki, hogy vigyázzon a lányára? Bármennyire is szeretett volna ennek a végakaratának eleget tenni, úgy tűnt, az ő utolsó percei is meg vannak számlálva.

A vízben mindenfelé törött deszkák és különböző törmelékek úsztak. Felszerelések, papírok, különböző étkek és tárgyak... majd megpillantotta a főárbóc maradványát is.

Ahogy viszont még lejjebb nézett, borzalmas kép tárult a szeme elé.

A papok megcsonkított tetemei... nyugodtan, lassan lebegtek a tengerben. Mindezt pedig túlvilági csend vette körül... már egyikük sem élt. Elfordította a fejét és tovább kezdte keresni az ereklyét. Már igencsak fogytán volt a levegője, amikor hirtelen megpillantotta a különös tárgyat. Az ezüstös fém fegyveren különböző aranyozott díszcsíkok csillogtak. Szinte könyörögve kérte, hogy ő magához vegye. Egy törött gerenda mély repedésébe ékelődött be és a hajóval együtt süllyedt lefelé a mélybe. A hajóba kapaszkodva húzta magát egyre lejjebb és lejjebb, amíg végül nagy nehezen el nem érte azt. Szorosan megmarkolta, majd amilyen gyorsan csak tudott, elkezdett visszaúszni a felszínre.

A levegője ekkorra szinte már teljesen elfogyott. A tüdeje kegyetlenül szúrt, de ő már csak a célt látta maga előtt. Ám ahogy úszott felfelé, ismét megpillantotta a lényt. Gigászi méretei mellett a vízben úszó rakományok, emberek és törmelékek porszemeknek tűntek csupán. A lény egyes részei fémesen csillogtak, máshol viszont piros fény áradt belőlük, de a lény maga továbbra is éjsötét volt. A szörny testét képező furcsa csápok hirtelen csavarodtak egyet, majd teljesen szétnyíltak. Nyolc, jól látható karrá váltak szét. Olyan volt így, mint egy gigászi polip. Egy Kráken.

A sötét vízben is látta, ahogy a lény szája és feje egyre fényesebben izzik. Elkezdett úszni, és felkapaszkodni a hajón, amilyen gyorsan csak tudott. Az utolsó pillanatban sikerült felhúznia magát a süllyedő roncsra. Hatalmas sistergés csapta meg a fülét, amelyet forró vízpára kísért. A vörös villámok a tengerben cikáztak, felperzselve mindent, amit csak találtak.

Néhány csónak azonban még állta a sarat. Az egyikben megpillantotta Patwiceket, a másikban pedig Tomast, ahogy néhány katonával és szigonyokkal felszerelkezve eveznek a bestia felé. A szíve nagyot dobbant. Barátja még életben volt, de inkább vált egyik percről a másikra kétségbeesetté, mint boldoggá.

– Nee! Tomas, hagyjátok! Meneküljetek! – ordította torkaszakadtából, de nem hallották őt.

– Gyere csak! Gyere, te ocsmány dög!– üvöltötték, majd lőni kezdték a fejét nyílpuskákkal.

A szörny figyelmét felkeltették, de semmilyen kárt nem okoztak benne. Elkezdtek teljes erőből szigonyokat hajítani felé, de azok úgy pattogtak le róla, mintha csak egyszerű gallyak lennének. Ekkor a süllyedő hajó roppant egyet, és szinte teljesen függőleges irányba állt, majd még gyorsabban kezdett süllyedni. Tudta, hogy már csak néhány perc, és a hajó teljesen alámerül a mélységbe.

Elkezdett felfelé mászni a hajó oldalának korlátján, mintha csak egy létra lett volna.

Ekkor üdvrivalgást hallott. Gyorsan hátranézett. Valaki sikeresen beledobta a szörny egyik szemébe a szigonyt. A szája széle mosolyra rándult. Ám úgy tűnt, a szörny semmit sem érzett meg az egészből. A szigony apró pálcikának tűnt csak a vörösen izzó szemben. A lény újra kitátotta a száját és lőtt. A vörös gömbvillám porrá robbantotta a hajót és minden mást is, több méteres körzetében. Ekkor egy pillanatra lehunyta a szemét. Összeszorította a fogait, és vett egy mély lélegzetet az orrán keresztül.

Idegesen a kezébe vette a fegyvernek vélt tárgyat. Bal kezével tartva magát a korlátnak feszült. Kicsit oldalra dőlt, hogy kihajoljon mögüle. Jobb kezében az ereklyével igyekezett bemérni a szörnyet. A célzótüske teljesen más volt, mint bármilyen eddig használt egykezes nyílpuskán, de valamiért biztos volt benne, hogy hasonlóan kell használni. A szörny ekkor egy újabb vörös hullámot engedett ki a testéből. Végérvényesen kivégezve a még itt-ott szenvedő túlélőket a vízben, a barátjával együtt, akit így kis időn belül másodjára veszített el.

Lélegzet-visszafojtva koncentrált. Fogalma sem volt, hogy mit várjon ettől a fura fegyvertől, de jelen pillanatban nem volt semmilyen jobb ötlete. Célzott. Bemérte a lény fejét, majd meghúzta a ravaszt.

Halk kattanás. De semmi.

Meghúzta újra meg újra, de nem történt semmi.

Érezte, hogy itt a vég. Vagy a szörny végez majd vele, vagy pedig a jeges óceán.

Emma arcát látta maga előtt, a szemébe pedig könnyek szöktek. Lehajtotta a fejét és a fegyverrel a kezében dühösen teljes erőből a korlátba csapott.

Bassza meg!

Már épp készült eldobni a hasznavehetetlen tárgyat, amikor az hirtelen egy halk, fura kattanást adott ki, amit egy még furcsább rövid kis sípolás kísért. Élesen világító zöld fények jelentek meg a fegyver oldalán egy keskeny csíkban, a markolatnál pedig néhány világító zöld pont.

A hajó ekkora már szinte teljesen elsüllyedt. Néhány méter, ha hátra volt még belőle. Ő pedig gyorsan felkapaszkodott a legvégére, ott pedig a hajó orrát díszítő, gondosan kifaragott Scráf istennőre. A szörny viszonylag közel volt hozzá, de háttal állt neki. A távolban lévő túlélőket gyilkolta könyörtelenül. Vett egy nagy levegőt, határozottan célzott, majd ismét meghúzta a ravaszt. Vakítóan izzó, zöld fénysugár csapódott a szörny oldalába, enyhén megperzselve annak fémes testét.

– Ez az! – kiáltott fel örömittasan, majd elkezdte olyan gyorsan húzni a ravaszt, amilyen gyorsan csak tudta, fénylövedékek tengerét zúdítva a bestiára.

A szörny megfordult. A találatok inkább csak horzsolásnak tűntek, mintsem komolyabb sérülésnek, de ő nem adta fel. Szüntelenül tüzelt rá.

– Gyere csak! – kiáltotta.

Igyekezett a szörny fejét célozni. Úgy tűnt, arra figyel fel a leginkább. A hajóból már csak a néhány méteres rúd maradt. Felkapaszkodott rá, és a bal karjával, majd lábával tartva magát félig lefelé lógott róla. Muszáj volt kerülnie a vizet, mert még őt is halálra perzseli a lény, mint mindenki mást. A szörny ekkor kezdett kiemelkedni a vízből. A teste a másodperc tört része alatt teljesen felemelkedett. Szabályosan lebegett.

Teljesen elakadt a lélegzete... kikerekedett szemmel figyelte, ahogy a bestia feléje repül, és a csápjaival teljesen körülveszi őt és a körülötte lévő több száz méteres roncs- és embertemetőt. Mintha csak egy gigantikus pók hajolt volna most fölé. Ő szinte már a vízben állt, csak pár másodperc volt még hátra, míg teljesen el nem nyeli a tenger. A fegyver már olyan forró volt, hogy szétégette kihűlt kezét. Ekkor a szörny kitátotta a száját, és vörös villámok kezdtek cikázni körülöttük, de nem csak a szájából, a csápjai között is.

Üveges tekintettel nézte, ahogy a villámok összeállnak egy gigantikus fénnyé fölötte.

Még utoljára belenézett a szörny szemeibe, vett egy mély lélegzetet, és belelőtt a vörösen izzó gömbbe.

Egyre szaporábban vette a levegőt. A szíve hol a torkában, hol a gyomrában dobogott. Erősebben és erősebben kezdte markolni a takarót. Érezte, ahogy kiveri a víz. Ed forró lehelete perzselte a bőrét. Az ajkaiba harapott, ahogyan eggyé vált vele. A légzése hirtelen megállt. Minden porcikája megremegett. A világ pedig egyik pillanatról a másikra megszűnt körülötte.

Az éjjeli égbolt csillagai kezdtek felragyogni a szemei előtt. Egyszerre érezte a bőrén a hűs éjszakai szellőt és szerelme forró ölelését.

– Ed... – fordult volna felé, de a hangja elcsuklott. Egyedül volt.

Hirtelen nem érzett mást, csak dermesztő hideget maga körül. Kiáltani akart, de egy hangfoszlány sem hagyta el a száját. Nem látott már mást, csak vizet és sötétséget, a végtelen óceánt.

Fulladni kezdett. Levegő után kapkodott, de csak a sós vizet érezte a szájában. Marta az orrát és a torkát, ahogy megállíthatatlanul belé áramlott, szétfeszítve a tüdejét...Egy ideig még kapálózott majd már csak lebegett...

Holttestek vették körül. Katonák, matrózok, papok... és köztük az apja. Fehérre fagyott arccal, üveges tekintettel nézett felé.

– Apa...! – kiáltani akart, de nem hagyta el hang a száját. Érezte, ahogy a könnyei eggyé válnak a tengerrel.

– Apa!

Kiáltott ismét, de csak a halál néma csendje vette körül. Emma! – hallatszott egy hang a távolból. De nem az apjáé volt. Emma, gyermekem!

Most már tisztábban hallotta: egy ismerős, idős női hang volt. Ébredj! Én vagyok az, Iona!

Ébredj! El fogunk késni!

Ekkor kinyitotta a szemét. Az ágyában ült. Mintha csak ekkor jutott volna ismét levegőhöz, úgy kezdte el kapkodni azt. Körülötte minden vizes volt. Lassan a dajkára nézett, az pedig gyöngéden a homlokára tette ráncos kis kézfejét.

– Csak egy rossz álom, gyermekem... Hmm reméljük, hogy nincs lázad – a dajka összeráncolta homlokát, majd elvette a kezét. – Rendkívül forró vagy kincsem, azonnal hozok neked hideg borogatást!

Mire válaszra tudta volna nyitni a száját, a dajka már kilépett a szobából. Megpróbált kimászni az ágyból, de ekkor éles fájdalom hasított az

oldalába. Kissé megemelte a takarót, és végigsimította tenyerével a fájó pontot. A hasa most már tagadhatatlanul kerekedett. Bármennyire is igyekezett rejtegetni azt, még dajkája elől is, a napjai kétségtelenül meg voltak számlálva.

Kicsivel később megérkezett Iona, néhány vizes ruhával az egyik kezében, a másikban pedig egy kis tálcányi gyümölccsel. Emma gyorsan visszaült az ágyba, háttal az ágytámlának és igyekezett gyorsan betakarni magát. A dajka letette a tálcát az ágy szélére és leült mellé.

– Le kell cserélni a vizes ruháidat és a lepedőt kedvesem. – Nem. Hagyd csak – motyogta Emma.

– Ne makacskodj! – szólt rá Iona, de ő csak még inkább igyekezett elbújni a takaró alá.

A dajka rosszallóan nézett rá, majd elkezdte betakargatni a vizes ruhadarabokkal a kezeit és homlokát.

– Így ni! Most pedig egyél pár falatot, és igyál egy kis vizet is! – És azzal a mozdulattal kitöltött neki némi vizet a komódon lévő kancsóból az egyik serlegbe.

Elvette a vizet, ivott belőle pár kortyot, ami kissé félrement, így köhögéstől küszködve inkább csak letette a serleget.

– Ajj! –sopánkodott a dajka. – Ne olyan mohón!

– Semmi bajom! Iona, azt mondtad elkésünk. Mennyi az idő?

– Tizenegy múlt, de ilyen állapotban, gyermekem, jobb, ha itthon maradsz és pihensz. Atyád is így akarná.

– Nem! –rázta meg a fejét. – Nincs semmi bajom, ez csupán egy lázálom volt. Iona, kérlek, most hagyj magamra a készülődésben és mond meg Ser Jasmitnek, hogy tizenöt perc múlva álljanak készen az indulásra!

– Rendben van gyermekem, ahogy gondolod... biztos, hogy ne segítsek? – Nem kell Iona, köszönöm, egyedül is boldogulok.

– Értem. Csak tudod, továbbra is furcsa számomra, hogy az utóbbi időben miért nem szeretnéd, hogy segítsek neked az öltözködésben – hajtotta le a fejét a dajka miközben gyanakvóan nézett rá.

– Lassan tizenhét éves leszek, Iona. Egyedül is boldogulok, ennyi az egész – mosolygott rá kedvesen.

Iona szemei sokatmondóan mosolyogtak vissza rá. Ezután felállt és mielőtt még kilépett volna a szobából, ismét a lány felé fordította a tekintetét.

– Bátorkodtam édesanyád fekete ruháját előkészíteni, Emma. Az deréktájon még jobban takar – mondta, majd kedvesen rámosolygott, mielőtt kilépett volna az ajtón.

Megsemmisülten ült az ágyban, hirtelen csak arra tudott gondolni, hogy otthon marad, és elbújik a világ elől.

De nem tehette.

Ha van olyan esemény, amit ő, Sven főtiszteletes lánya semmiképpen sem hagyhat ki, az Godrick király temetése.

Nem csak azért volt furcsa az édesanyja ruháját viselnie, mert ez volt az első alkalom. Sokkal inkább, mert a terhessége miatt vette azt föl. Ráadásul temetésre. Rossz előjel, amelyről egyből az édesanyja sírja, majd az apja vízbefúlt holtteste villant be elé. Gyorsan kiverte ezeket a gondolatokat a fejéből. Igazított még egyet a kissé hanyagul összefont haján, amit egy fekete fátyollal fedett el, majd kilépett a szobából.

Ahogy haladt lefelé a lépcsőn, egyre feszélyezettebben érezte magát. A ruha ugyan valóban takart derék tájon, de mindenhol máshol bő volt rá.

Ijedten visszafordult, és ezúttal kért egy kis segítséget is a dajkájától. Iona igyekezett szorosabbra húzni rajta a ruhát, de úgy már igencsak szembetűnő volt a kerekedő kis pocak. Végül elhagyták a fűzőket, és egy kisebb, fekete kabáttal oldották meg a dolgot. A testőrség tagjai Ser Jasmit vezetésével már készen álltak. Ahogy az öreg kocsis is a négyfogatos, fekete tölgyfa hintóval.

A kocsiúton némán ültek kettesben Ionával. Csak a lovak halk baktatása hallatszott.

A zsibogó város most kísérteties csöndbe burkolózott. Mindenki gyászolt. Nem játszottak a gyerekek az utcán. Nem hirdették portékáikat a kofák. A katonák is mintha halkabban meneteltek volna. Emma kezdte egyre kellemetlenebbül érezni magát. Olyan volt, mintha ez az út az örökkévalóságig tartana. Pedig nem laktak túl messze a templomtól.

Az álom járt most a fejében. Szüntelenül csak arra tudott gondolni, hogy vajon az édesapja és a szerelme jól vannak-e. Már hónapok óta úton voltak, és rettentően keveset hallott felőlük. Az a három levél, és az, amelyet legutóbb kapott már lassan két hónapja volt. Már biztosan célba kellett érniük, akár már hazafelé is tarthattak. A levelek elveszhetnek ilyen messzeségből, ezt jól tudta, de ha bármi bajuk esett... A szíve összeszorult a gondolatra, hogy mindkettőjüket egyszerre veszítheti el.

Égető fájdalmat érzett a mellkasában. Mintha csak egy üllőt helyeztek volna rá. Rendkívül nehezen kapott levegőt. Iona aggodalmasan nézett rá, de ő csitította. Ezek a fájdalmak hétről hétre fokozódtak. Soha nem félt még ennyire a haláltól. Mikor az édesanyja meghalt, még nagyon kicsi volt, nem érte még föl ésszel. De ez most olyan közel volt, hogy érezte mindenhol a jelenlétét. Nem tudott aludni egy pihentetőt azóta. Az, hogy ma elaludt, csak a kimerültségének volt köszönhető. Erősnek kellett maradnia. Mert ha elveszíti magát, elveszítheti azt a benne fejlődő kis életet is, ami most még mindennél törékenyebb.

Ahogy a templom felé haladtak, a főúton a temetésre igyekvő embereket nézte. Időseket, gyerekeket. Férfiakat és nőket. Édesanyákat, özvegyeket. Katonákat. Szerelmeseket. Lassú, fekete cseppekben folytak végig a könnyek az arcán, lemosva szeméről a sötét festéket.

– Mi a baj, kedvesem? – szólt hozzá Iona halkan, miközben gyöngéden megfogta a kezét.

Ő igyekezett óvatosan megtörölni az arcát, nehogy teljesen elkenje a sminkjét, majd szomorúan a dajkájára nézett.

– Aggódom édesapámért.

– Ó, kincsem – szólt együtt érzően a dajka, majd odaült mellé és átölelte. – Nem lesz semmi baj, gyermekem. Az istenek vigyáznak rá az úton. Ők

maguk jelölték ki, hogy megváltson bennünket. Biztos vagyok benne, hogy sikerrel jár majd.

– Köszönöm, Iona – szipogott – Megnyugtató ezt hallani. – Nincs mit, gyermekem.

– Csak tudod, ma reggel egy álmot láttam, ahol... – itt egy nagyot sóhajtott miközben megpróbálta lenyelni a könnyeit...– Ahol a tengerbe fulladtak mindannyian...

– Jaj, csillagom!

A dajka ismét átkarolta őt.

– Ez csupán egy rossz álom volt. Hidd el nekem, minden rendben lesz. Percekig utaztak így, néma csendben átkarolva egymást.

Végül ő maga törte meg a kellemes csendet.

– Hálás vagyok, hogy segítettél nekem édesanyám ruhájával.

– Szóra sem érdemes, drágám – legyintett a dajka, de Emma látta, hogy nyugtalanul kezd el fészkelődni, majd végül visszaült vele szembe.

Biztos volt benne, hogy a dajka nem mond el neki valamit, így faggatni kezdte.

– Mi a baj, Iona?

Iona ijedten rápillantott, majd ismét a várost kezdte figyelni enyhén eres szemeivel.

– Semmi, gyermekem – hallatszott a nem túl őszinte válasz. – Edward, igaz...? – firtatta tovább.

Iona le sem tagadhatta volna azt a halvány, megvető arckifejezést, amit a lovag nevének hallatán vágott.

– Az a lovag – nyögte ki lassan. – Az a tywhorni zsoldos, az az úgynevezett jóképű mészáros... ő a leendő gyermeked apja, igaz?

Emma lassan bólintott egyet, majd kisvártatva hozzátette.

– Igen, de ő nemcsak egy zsoldos, hanem egy lovag kapitány! A Nagy Háború egyik hőse! És rendes neve is van, Ser Edward, Tywhornból! Rengeteget tett már a királyságért!

– Tudom, tudom... Egy felkapaszkodott csavargó a Tywhorn félszigetről, aki nem tiszteli az isteneinket... csupán csak a háborúból csinálta meg a szerencséjét – vágta rá epésen a dajka, majd folytatta. – És nem mellesleg nem a legifjabb. Annyi más férfi közül választhatnál gyermekem, fiatal vagy még és gyönyörű!

– Szeretem őt! – vágott közbe. – Ő megértő, kedves. Mindig megnevettet. És az, hogy kicsit idősebb, nem érdekel. Még így is jóval szemrevalóbb, mint azok a kölykök, akik folyton udvarolnak nekem!

Iona csak a fejét rázta.

– Mit fog ehhez szólni édesapád, ha visszatér? Még csak tudomása sincs a dologról… Se lánykérés, se esküvő, és már gyermeket vársz.

– Tudod, hogy milyen ember az apám – vágta rá gyorsan – Senkit sem tart méltónak hozzám! Tudod, hogy többször is eljátszott a gondolattal, hogy kolostorba küld... Nem akarok kolostorba menni!

– Én csak azt mondom, Emma, hogy gondold ezt át. Fiatal vagy még. Ott van például maga a herceg, Erick. Jóképű, hithű ifjú, aki hamarosan átveszi majd a trónt.

– Ne is hozd őt szóba! A hideg is kiráz tőle.

Akárhányszor Erick herceg közelében volt, úgy érezte mintha csak egy darab húsként tekintene rá, amit elfogyasztana vacsorára, a maradékot pedig a kutyáinak adná.

– Edward becsületes lovag. Szeret engem, és én is őt. Remélem, ha majd atyám hazatér... – itt egy pillanatra elcsuklott a hangja, ismét az apja vízben lebegő testét látta maga előtt.

– …csak remélem, hogy épségben hazaérnek – zárta le a mondatot és egyúttal a beszélgetést is. Elfordult a dajkájától, akin még látta, hogy mondani készül valamit, de aztán inkább magába fojtotta azt.

Az út hátralévő részében csendben utaztak. Még egymás tekintetét is kerülték.

Ő a gondolataiba mélyedt. Eszébe jutott, mennyire aggódott Edwardért a lovagi tornán... ha már akkor elmondják az apjának... talán másképp alakultak volna a dolgok. Ekkor enyhén megrázta fejét.

Nem, Ed akkor is elment volna az expedícióra, hogy épségben visszahozza az apámat, ahogyan azt megígérte.

Amikor végre megpillantotta a templomot, egy pillanatra megkönnyebbült, ám gyorsan el is kapta a tekintetét. Az istenek szobraival díszített aranyozott körív mindig is elkápráztatta, ám ezúttal meg sem próbálta szemügyre venni a díszes kupolát, annyira maga alatt volt.

A kocsi lassulni kezdett, majd szép lassan meg is állt.

– Megérkeztünk! – hallatszott a kocsis rekedtes hangja.

Még egy gyors pillantást vetett Ionára, majd kisvártatva kiszállt a kocsiból.

A templom körül hatalmas volt a tömeg. Valóban úgy tűnt, a környező városok összes lakója eljött a temetésre, ami nem is volt annyira meglepő, hiszen szinte mindenki szerette Godrick királyt, Rödjord megmentőjét.

A kocsi kísérete igyekezett kicsit elterelni a tömeget, majd a testőrsége felsorakozott körülötte. A nap gyönyörűen sütött, csupán néha törte meg pár sötét felhő tündöklő fényét. A távolban viszont már sokkal inkább gyülekeztek a viharfelhők. Dajkája időközben már odaért mellé. Jobb oldalról pedig Ser Patrick Jasmit, a testőrség vezetője lépett.

– Üdv ismét, Ser – mondta.

– Remélem, kellemesen utazott, kisasszony – mosolygott rá az öreg lovag. – Igen, köszönöm. Szerintem siessünk, van egy olyan érzésem, hogy

hamarosan esni fog – sürgette meg a lépteit, de valójában csak a feltűnést próbálta elkerülni.

Ahogy elindultak, és felnézett a gigászi méretű templomra, annak jobb oldali tornyán megpillantotta Scráf istennő hatalmas szobrát. A teremtő ősanya mindig vigyázott rá, ám ezúttal úgy érezte, elhagyta az ő végtelen szeretete. Az aranyozott szobrok három méter magasak voltak, a hatalmas templomkupola mellet mégis eltörpültek. A fehér márványfalak szinte aranyként csillogtak a napsütésben. Égszínkék ablakai pedig sok ezernyi zafírként ragyogtak. Lehunyta a szemét, és miközben mentek a templomkapu felé, elmondott magában egy imát, amelyet egy kószán kicsordult könnycsepp kísért végig az arcán.

Még mielőtt viszont átlépett volna a templomkapun, valaki gyöngéden megállította.

– Drága Emma, örülök, hogy eljöttél!

A hang irányába kapta a fejét. A herceg volt az. Díszes kísérete szinte a fél teret elfoglalta.

– Annyira elmélyültem az imában, hogy észre sem vettem, hogy megérkezett... Őszinte részvétem, fenség – hajtott fejet előtte.

A herceg komoran bólintott, és egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Örömömre szolgálna, ha megtisztelnél a társaságoddal a ceremónia alatt – mondta, közelebb hajolva hozzá.

Gyorsan az őt kísérő Ser Jasmitre és Ionára nézett, de ők csak mosolyogva bólintottak. Tudta jól, hogy nem mondhat most nemet.

A herceg odalépett hozzá és belekarolt, majd együtt vonultak be a templomcsarnokba.

A csarnok már telis-tele volt emberekkel. A csendesen nyüzsgő tömeget kellemesen zengték túl az orgona lágy dallamai. A tömeg pillanatok alatt kettényílt a herceg testőrsége előtt. Csapdába esett kismadárnak érezte magát egy oroszlán karmaiban. Ezt pedig csak tetézte, hogy szépen lassan minden szem rájuk szegeződött. A templomba csak a nemesebbek jutottak be, a köznép és pórnép odakintről hallgatta a ceremóniát. A nemesek nyelve viszont fel volt vágva. Bármennyire halkan is suttogtak, azt azért ki tudta belőle venni, hogy miről beszélnek.

– Ügyet se vess rájuk Emma, lételemük a pletykálás – vetette oda Erick mosolyogva.

A herceg szavai a legkevésbé sem nyugtatták meg. Legszívesebben elrohant volna mellőle. A gondolatai közé viszont beférkőzött a tömeg susmogása. Szinte ki tudta olvasni a tekintetükből, hogy miket gondolhatnak.

„Szép leány, akárcsak az anyja, de úgy hírlik, már nem szeplőtelen! A tiszteletes szégyenkezhet, ha ez igaz!”.

„A hercegnek kellene átvennie a trónt, nem az anyjának!”.

„Hugho király leányát kellene elvennie, azzal megerősíthetné