Gábor Andor

DOKTOR SENKI

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

1. FEJEZET

Valaki becsöppen a magyar nyilvánosságba, és ott elhelyezkedik, bár fogalma sincs róla, hogyan került oda.

A nyurga, szőke fiatalember, aki szemmel láthatóan cél nélkül ődöngött az utcán, mert csak meg-megállt, csak nézdegélte a kivilágított kirakatokat, hirtelen fölszegte a fejét. Táblát látott egyik kapu alatt, és a tábláról ezt az írást olvasta le:

Függetlenség.

POLITIKAI NAPILAP

–

SZERKESZTŐSÉGE ÉS KIADÓHIVATALA

ELSŐ EMELET

A fiatalembernek eszébe jutott, hogy délelőtt goromba volt vele a főnöke a hivatalában. Jó volna ide felnézni ehhez a véres szájú laphoz, és egy szép Közönség köréből-t elhelyezni Rechnitz úrról, aki goromba, mint egy… igen, éppolyan goromba. És aki nagyzási mániában szenved, mert azt hiszi, hogy a jó Isten az unokabátyja. Föl kellene hívni a kereskedelmi miniszter figyelmét arra, hogy az ilyen basák a legnagyobb mértékben próbára teszik a közönség türelmét, s hogy ez előbb-utóbb forradalomra vagy még annál is rosszabbra fog vezetni.

A fiatalember befordult a kapu alá, és elcsodálkozott rajta, hogy egy ilyen nagyhatalmú lap milyen piszkos házban húzódik meg.

– Ez furcsa! – mondta magában. – Azt hittem, hogy a Függetlenségnek palotája van.

A palota kapualját csak nagyon gyöngén világította meg egy egészen közönséges gázláng, még csak nem is auer-harisnyás, s a gázláng alatt egy táblán ez állt:

KOLDULNI

ÉS A SÍPLÁDÁNI JÁTSZÁS TILOS

A fiatalember – Schenk I. János, postatakarékpénztári hivatalnok, hogy az olvasó végre megtudja már, kiről van szó –, a fiatalember érezte, hogy ez a felírás nem helyes magyarságú. Pontosan ugyan nem tudta, hogy miért, de veleszületett nyelvérzéke, mely már eleve nagy dolgokra predesztinálta, tiltakozott e különös mondat ellen. Csak homályosan derengett a fejében, hogy sípládáni játszás verklizést jelenthet. Biztos azonban ebben nem volt.

Az első emeleten nagy fekete ujj mutatta, merre kell mennie annak, aki a Függetlenség szerkesztőségébe és kiadóhivatalába akar eljutni. Schenk követte a hasznos ujjmutatást, és a gangon, mely belül körös-körül futott, addig ment, amíg a Függetlenség ajtajához nem ért.

Közben az orrát folyton valami különös és nehéz illat csavargatta. Benézett az udvarba, s amennyire a rossz világítás mellett látni lehetett, megállapította, hogy az udvarban cserzetlen bőrök vannak egymásra halmozva. Azokból áradt ez a lehetetlen illat.

Rossz lehet itt a szerkesztő uraknak – gondolta Schenk I. János, és megállt a Függetlenség ajtaja előtt.

Nem azért állt meg, hogy csengessen. Minek? Az ajtó nyitva volt. De ha az ember valahová be akar menni, ahol még nem volt, mindig sokkal kényelmetlenebb a nyitott ajtó, mint a zárt.

Schenk belépett az előszobába, amely szintén nagyon szegényeset mutatott. Ha közelebbről megnézte: ebben az előszobában semmi sem volt. Semmi berendezés, még egy asztal vagy egy szék sem. Csak plakátok voltak a falára ragasztva, amikről ki-ki leolvashatta, hogy a Függetlenség a legjobb magyar politikai napilap, a legragyogóbb tollak írják, és a legkitűnőbb fejek olvassák. Bajnoka az igazságnak, pártfogója özvegynek és árvának. Főszerkesztője Csopaki Artúr, és ára négy krajcár.

Mindezeknél az adatoknál Schenk jobban szerette volna tudni, hol a szolga, akivel bejelentesse magát; szolgának azonban nyoma sem volt, hacsak az erős bagószag, ami a kis előszobát eltöltötte, nem a szolgától származott.

Schenk várt, hátha valahonnan előkerül a szolga.

Eközben az egyik ajtó mögött, amelyre fel volt írva, hogy Szerkesztőség, telefon csengett. Schenk, aki még a hivatalában megszokta, hogy ha cseng a telefon, azonnal oda kell ugrani, most is önkéntelenül lépett egy gyorsat az ajtó felé, de aztán megfékezte magát. Biztos, hogy egy ilyen lapnál külön telefonkezelő van. Majd az elintézi.

De a telefon tovább csengett, s bent a szobában senki sem mozdult. Ellenben egy hang, rosszkedvű, öreges hang, igenis hallatszott. De mintha egy másik szobából kiabált volna.

– Hé! Hé! Telefon! Valaki menjen a telefonhoz! Miért nem mennek a telefonhoz? Hallatlan, hogy senki sem megy a telefonhoz! Miért fizettetik velem a telefont, ha feléje se néznek, mikor csenget? Prokesch úr! Vagy Szeniczei úr! Vagy Tudomisénki úr!

Szünet.

A telefonhoz senki sem ment. A telefon tovább csöngetett. A hang tovább lármázott:

– Mindenkit elcsapok! Az egész redakció elmehet elsején! Jogászokkal íratom meg a lapot! Senkivel se íratom! Beszüntetem! Nincs felmondás!

Megint egy kis szünet következett.

Az újabb csengetésre Schenk I. János már kinyitotta az ajtót, gyorsan tájékozódott, honnan szól a csengetés, az oldalfalon meglátta a telefont, odament, leakasztotta, és udvariasan, lágyan beleszólt:

– Halló? Ki beszél?

A másik szobából az előbbi hang lármázott:

– Mit kérdezgeti, hogy ki beszél? Majd megmondja az illető, ha akarja. És ha nem mondja meg, az se baj. Ezt híják maguk sürgős redakciós munkának? Fölösleges dolgokat fuvolázni a telefonba? Azt én az üzletemben se tűröm.

Viszont egy női hang a telefonban így beszélt:

– Halló? Ott Frühauf-kávéház?

– Nem – felelte Schenk –, itt a Függetlenség szerkesztősége és kiadóhivatala.

– Az nem létezik! Ne keverjék össze a szerkesztőséget a kiadóhivatallal. Ezerszer megmondtam már. A kiadóhivatalt majd én elintézem…

Ezt mondta a másik szoba hangja. S a női hang ezt:

– Pardon. Akkor tévedés.

Kett! A női hang letette a kagylót.

Schenk megfordult az ajtó felé, amelyen át a zsörtös hang hallatszott.

Ott már egy kistermetű öreg úr állt, hervadt, sárgásfehér szakállú, ráncos, összecsíptetett szemű. Nézte Schenk I. Jánost.

– Maga az? – kérdezte tőle.

– Nem kérem – felelte Schenk zavarában.

– Nem maga? Hát? Hol van Csopaki? Hol a redakció? Hány óra?

Schenk hirtelen az órájára nézett:

– Nyolc óra lesz öt perc múlva.

A kis öreg kiabált:

– Na látja! Csak lesz öt perc múlva, és már senki sincs itt.

És gúnyosan hozzátette:

– Maga mért van itt?

Schenk felelni akart.

A kis öreg közbevágott:

– Ha jobban megnézzük, maga sincs itt! Fölvenni elsején a gázsit, és nem bejárni! Az igen! Azt értik az urak! És bejárni és elszökni nyolc előtt, mint az iskolásgyerekek, azt is értik az urak! De majd én rendet csinálok. Miattam szaladhatnak az Újságíró Egylethez. Ahogy én attól félek! Én nem vagyok újságíró! Én Porgesz Lázár és társa vagyok. Nekem a maguk elnöke nem imponál, és ha még egyszer jön, úgy kidobom, csak úgy nyekken.

A kis öreg élvezte, hogy a fiatalember, aki előtte áll, milyen zavartan és félénken hallgatja az ő lármáját.

Schenk nem értette az öreget.

– Kéremalássan – hebegte –, én tulajdonképp…

Az öreg nem engedte tovább dadogni.

– Mit maga? Maga tulajdonképp biztosan olyan, mint a többiek, fiatal költők mind! Teleírnák versekkel a lapomat! Írják a verseket az Új Idők-be, arról hallom, az olyan verses lap. Itt jó politikai rovat kell. Amiből az olvasó tudja, hányadán áll az ország. Most maga csinálja a politikát?

– Nem, kérem.

– Hát maga mit csinál?

– Én? Semmit, kérem.

– Semmit? És azért fizetem én magát?

– Engem nem, kéremalássan.

– Ja, maga csak olyan volontőr – szólt az öreg enyhébb hangon. – Az más. Akkor maga nem felelős. Magát még nem ismerem. Hogy híják?

– Schenk I. János.

A kis öreg ráripakodott Schenkre:

– Nézd csak! Senki! Maga is olyan fiatal költő, mint a többiek! Micsoda neveket vesznek fel! Csopaki! Szeniczei! Domahidi! Senki! Azt hiszik, minden névnek i-vel kell végződni?! Azelőtt hogy hívták?

– Azelőtt is így.

Az öreg megint megenyhült:

– Az más. Senki se tehet róla, hogy az apját hogy hívták. Senki se. Még maga se, Senki úr. Csak a nevét ne írja ki a lapomba. Úgyis annyi senki van már a lapomnál, hogy a hajam szála égnek áll tőle. Ismeri Prokescht?

– Még nem volt szerencsém.

– Prokesch! Azt mondják, hogy jól ír… Hogy írhat valaki jól, akit Prokeschnek hívnak? Akkor egy Porgesz is beleírhatna a lapba. A fiam, a Vili. De vigyázok rá, hogy eszébe se jusson. Az embernek ne legyen dolga újságírókkal. Prokesch! Nagy ember! Egy beavatott. Mit gondol, nagyon fáj a miniszterelnöknek, ha Prokesch megmondja róla a véleményét.

– Nem tudom, kérem… – felelte szerényen Schenk.

A kis öreg barátságosan nézett rá:

– Maga jólnevelt fiatalembernek látszik.

– Igyekszem, kérem.

– Hát csak igyekezzék. Ez ritkaság ezen a pályán. Ki protezsálta be?

– Engem? Senki.

– Az szép. Akkor maga biztosan tud valamit. Tudja, fiatal barátom, mit kellene csinálni? Csak hallgassa meg! Ne legyen olyan, mint a többi kócosok, akik kinevetik az öreg Porgeszt, mert az csak borkereskedő. Ha nekem szót fogadtak volna, nem költöttem volna hiába azt az egy párszor tízezer koronát, ami csak úgy elment puffra. Állna valahogy a lap. Most persze sehogy se áll. Egy szép időjárás-rovat kellene. Az ám! Én mondom magának! Akkor úgy vennék vidéken a lapot, mint a zsemlét. A gazdaember szereti tudni, milyen idő volt tegnap másutt. De mit olvas a lapban? Az én lapomban és az összes többi lapokban? Csapadék húsz milliméter! Mi az, hogy csapadék? És ha eső esett, akkor is csapadék, ha hó esett, akkor is. Ki látott ilyet? Ki lesz ettől okosabb? Csapadék!? És ki méri méterszám, pláne milliméterszám az esőt? De ha volna egy lap, amelyik megírná, hogy Debrecenben másfél óráig jó, bő zápor volt, vagy Kaposváron egész nap szemerkélt, akkor abból mindenki tudná, amit tudni akar.

Az öreg úr megfogta Schenk kabátjának egyik gombját, úgy beszélt.

– Jöjjön csak be, öcsém! Üljünk le. Elmondom magának az egészet.

(Ez a szoba már jobbfajta szoba volt, két bőrszék és egy bőrkanapé állt benne. Az egyikbe Porgesz Lázár és társa ült bele, a másikba beletessékelte a jövendőbeli rovatvezetőt.)

– Nem szárazon kell megírni, hanem úgy, hogy mindenki, még a legegyszerűbb ember is megérthesse. És nem röviden, csak úgy odavetve, hanem bőven, tartalmasan. Még azt is bele lehet írni, hogy külföldön milyen idő volt. Azt, mondjuk, csak minden héten egyszer. Abból tájékozódhatik a magyar gazda arról, hogy külföldön milyen termés lesz, milyen ára lehet ott a gabonának. Ez fontos. Ha én olvasom a lapban: Marhavész Oroszországban, akkor én már tudom, hogy mi van a bőrrel. Akkor én már gyöngítem a raktárat. Pedig a lapban nem áll, hogy a marhavész következtében a bőr ára lejjebb megy. De én tudom. Mert én értek az üzletemhez. Én a laphoz is értenék, ha megengednék, hogy beleszóljak. De nem engedik, mert mind költők, és mindig azt mondják, hogy irodalom. És én táplálom az irodalmat… De mondhatom, fiatal barátom, hogy nem sokáig. Még egy fertályt adok neki. Vagy föllendítik a lapomat, vagy én adom el a Függetlenséget egy kanál káposztáért. El én! Mint a bőrt!

A kis öreg nagyon meg volt elégedve önmagával.

Fölkelt.

– Én most hazamegyek vacsorázni. Maga még nem vacsorázik?

– Köszönöm. Én már vacsora után vagyok…

– Hát csak mondja meg Csopakinak, hogy én magára bíztam az időjárás-rovatot. Csak mondja meg neki. Hogy ne szóljon bele senki, mert maga majd úgy csinálja, ahogy én elmondtam. Pontosan úgy. Nevetséges. Azt íratom a lapomba, amit akarok.

Azzal elkezelt. És ment.

Schenk I. János ott ült a Függetlenség című politikai napilap szerkesztőségében egészen egyedül.

Gondolta, hogy most már megvárja, amíg érkezik valaki. És megnézi ennek a különös kezdetnek a folytatását is. Már tudta, hogy a Függetlenség Porgesz Lázár és társa tulajdona, nem jó üzlet, és hogy a tulajdonos nincs megelégedve az alkalmazottaival. Minderről egy félórával előbb fogalma sem volt.

Schenk körülnézett a szerkesztőségben.

Ez a két szoba, amit látott, méltó folytatása volt az előszobának. Az egyikben hat asztal volt egymásra zsúfolva, kopott, puhafa íróasztalok. Némelyik piros szövettel volt bevonva, némelyik zölddel, de a szövet mindegyiken csak nagy általánosságban mutatta alapszínét, melyet tinta- és gumi-arabikum foltok tettek bizonytalanná. Hogy honnan származtak ezek a foltok, azt nem lehetett azonnal fölfedezni, mert sem tinta, sem gumis-üveg egyik asztalon sem állt. A falakon megint csak plakátok tarkálltak. Többnyire szocialista-plakátok, nagy, erős, dagadóizmú munkásokkal, akik magasra tartott kalapáccsal akarták agyonütni a világrendet.

Néhány karikatúra is, nyilván a szerkesztőség tagjairól. Az egyik alatt ez a két verssor állt:

Ez az Artúr az a híres Csopaki,

Ki egy aktát zárt fiókból lopa ki.

Schenk elcsodálkozott rajta, hogy mért híres valaki, aki zárt fiókból lopott el egy aktát?

Voltak még a falon hevenyészett felírások, Ilyenek:

Az idő pénz!

Szíves marasztalásokat ne tessék komolyan venni!

Csak röviden! Csak röviden!

Tárcákat úgysem olvasunk el!

Egy nagy fehér papírlap közepébe két francia kártya volt a falra ragasztva. Egy pikk-dáma és egy treff kilences. Az aláírás így szólt:

Ez az a kilences, ami a göndör Bodort sprengölte és megölte

Volt még egy igen nagy betűs, laponként leszakítható kalendárium is a falon, de az még az elmúlt esztendő valamelyik napját ábrázolta.

A jobbik szobában, ahová Schenket Porgesz bevezette, s amelynek ajtajában állva Schenk a helyszíni szemlét tartotta, az íróasztalon egymásra púpozva hevertek papírok, s egy kis márványlapról sűrű rugó hajlott fölfelé, mint egy kútágas alsó szára. A rugó felső végéről kis lánc csüngött alá. És ott kellett volna következnie a ceruzának, amely azonban ebből a praktikus szerkezetből itt hiányzott. A falon a Magyarok Bejövetelének az a részlete lógott, mely Árpádot és vezérkarát mutatja. És egy ellenzéki vezér, hosszú szakállal, erősen horgas orral, akiről Schenk e pillanatban nem tudta, hogy melyik párthoz tartozik.

Schenk elgondolta, hogy azokhoz képest, amit a Függetlenségben olvasott… „felráztuk az országot közönyéből…” „odadörögtük a kapzsi hatalmasok fülébe…” és így tovább, ugyanebből a hangnemből: – azokhoz képest ez a helyiség elég szerény. Ebben a két szobában valami nagyot rázni a közvéleményen, vagy túl harsogót dörögni akárkinek a fülébe aligha lehetett.

Visszaült a borszékbe és várt.

2. FEJEZET

Adatok Schenk I. Jánosról. Hogyan járja ki,
egy nap alatt, az újságírás iskoláját?

Kedves olvasó, aki most elindultál, hogy utánam gyere betűim erdejébe, joggal várod el tőlem, hogy mondjak valamit Schenk I. Jánosról, regényem hőséről. Joggal várod, de hiába. Hősömről én magam is alig tudok többet, mint amennyit eddig elárultam róla. Mit lehet tudni arról a rettentően sok emberről, aki hemzseg és nyüzsög körülöttünk? Vannak, akik azt mondják, hogy ez a sok ember mind egyforma; mások viszont azt állítják, hogy mind különbözik egymástól. Lehet Én nem tudom, mert én nagyon keveset néztem meg közülük, s akiket megnéztem, azok olyanok voltak, hogy miattuk elment a kedvem a többi megtekintésétől.

Schenk I. János is, a postatakarék ifjú tisztviselője, olyan volt, mint a többi, vagy éppúgy különbözött a többitől, mint a többiek. Talán nem volt nagyon okos fiú; de arra nincs is szükség. Ha a világ okos embereket termelne, ezzel mihamarabb meggyilkolná önmagát. Esetleg butább sem volt, mint a többiek. De ez nem az ő érdeme. Ez a feladat, butábbnak lenni a többi embernél, olyan nehéz feladat, hogy csak igen kevesen vállalkozhatnak rá a siker reményével.

Schenk I. János valahol vidéken született, a Bácskában, német eredetű szülőktől. Persze, hogy végzett elemi tanulmányokat, sőt középiskolaiakat is, különben nem juthatott volna be a postatakarékhoz. Az elemiben megtanult írni-olvasni, de már a középiskolában éppúgy nem tanult semmit, ahogy ott mások sem tanulnak. Vagy ha tanult is valamit, már régen elfelejtette, mert csupa olyan dolog volt, ami őt édeskeveset érdekelte. A földrajzból a fejében maradtak a világrészek. De ha valaki hirtelen rákiabál, hogy mondja meg, melyik város Bolívia székhelye, azt nem tudta volna megmondani. Valószínű, hogy Argentínáét sem. A történelemből talán emlékezett Kis Pipin nevére, de arra is csak azért, mert olyan furcsa név. Egy latin szöveget esetleg el tudott olvasni hiba nélkül, s néhány főnevet és igét megértett belőle, mert az, hogy fero-ferre-tuli-latum, nem tudott kiszellőzni az agyából.

De körülbelül ez is volt minden. Igaz: még a poétikából magával hozta ezt: Isten, kit a bölcs lángesze föl nem ér. S kívülről tudta a Toldi első strófáját. De hogy mit jelent ez a sor: Ég a napmelegtől a kopár szik sarja – ezen még soha eszébe nem jutott elgondolkodni. Ég, hát ég.

A postatakarékhoz a kerületük képviselője hozta be, vagy legalábbis a szülei azt hitték, hogy így történt. Valószínű, hogy a nagyságos úr egyetlen lépést sem tett pártfogoltja érdekében. Mert a protekcióval nem is úgy van, ahogy az emberek gondolják. Mindenki azt mondja:

– Istenem, ebben a gonosz országban protekcióra van szükség!

És mindenki keres magának protektort. A protektorok azonban kényelmes emberek, és rendesen semmit sem csinálnak ott, ahol csinálniuk kellene. Így az ügyek, nagyobbára, mégis igazságos alapon intéződnek el. Csak a személyes érdem, illetve érdemtelenség alapján, iskolai bizonyítványok és egyéb kvalifikációs tévedések szerint.

Schenk I. János nevében, hogy ezt is eláruljam, a veszedelmes I, mely Schenket Senkivé degradálta, Ignácot jelentett Schenk szülei falusi emberek voltak, akik természetesnek tartották, hogy fiukat, aki Szent Ignácius napján született, Ignácnak kereszteltessék.

Schenk csak a szabadkai gimnáziumban tudta meg, milyen veszedelem ez. Zsidónak vélik, pedig nem az.

A negyedikben pofonvágta egyik iskolatársát, mert utánakiabált: Zsi-dó, biligó! Aztán a vakációban, mikor ezt elsírta otthon, a jegyző szerzett két tanút, akik igazolták, hogy a Schenk-fiút gyerekkora óta mindig Jánosnak hívták, és az Ignác név elintéződött, csak csekély nyomát hagyta hátra Jánosunk nevében.

Egyéb mind ez ideig nem is történt Schenkkel. Ma délelőtt ugyan goromba volt hozzá a hivatalban Rechnitz úr. S ő ezt a gorombaságot egy szép Közönség köréből tárgyává akarta tenni, de most, az új helyzet izgalmában, már meg is feledkezett Rechnitz úr gorombaságáról.

Különben ahogy vesszük. Ha egy fiatalembernek azt mondják:

– Fogja be a száját, ha nem kérdeztem! – ezt nem is kell olyan súlyosan felfogni. Rechnitz őt valóban nem kérdezte, amikor arról a befizetési lapról elmondta a véleményét.

Mennyivel volna ez udvariasabb:

– Méltóztassék hallgatni!

Árnyalati különbségek vannak itt, vagy még azok sem.

Az előszobában lépések hallatszottak.

Egy toprongyos, nagyon rossz-formájú ember jött be a hatasztalos szobába, egyik kezében nagy papírlapok voltak, a másikban egy kis csomag és egy üveg sör. A nagy papírlapokat letette, a csomagot kibontotta, bicskát vett elő, s elkezdte enni a kolbászt meg a kenyeret. A jobb arca mindig nagyon kidagadt, mert mértéktelen falatokat dugott a szájába, s az ádámcsutkája viharosan mozgott föl és alá, mint egy megvadult lift. Minden ötödik -hatodik falatnál széttörülte konya bajuszát, vízszintesen a szájához illesztette a sörösflaskát, aztán behunyta a szemét, és hátrahajtotta a fejét.

Ivott.

Világos, hogy ez az otthonos ember csak a szerkesztőségi szolga lehet.

János kilépett a jobbik szobából.

A szolga éppen a behunyt szemnél és hátrahajtott fejnél tartott, amikor Schenk lépését meghallotta. Ahogy hirtelen elkapta a szájáról az üveget, és beszélni akart, a sör fölfelé föcskendezett, mint egy cethalból:

– Mi-hi tetszik? – kérdezte Schenktől.

– A szerkesztő urat várom.

– Melyiket? A főszerkesztő urat vagy a segédszerkesztő urat?

– Az nekem mindegy.

– Nem mindegy az, kérem.

– Mért nem mindegy?

– Mert a főszerkesztő úr nem jön be éjszaka, a segédszerkesztő úr meg bejön.

– Mikor jön be?

– Az attól függ.

– Mitől?

– Hogy a Prokesch úr játszik-e hat párti kaszinót redakció előtt, vagy nem játszik.

– Ha játszik?

– Ha játszik hat párti kaszinót, akkor az tizenkét párti és akkor a Prokeszk úr csak háromnegyed tizenegyre van itt benn, hogy megcsinálja a kőnyomatosokat. De ha nem játszik, akkor negyed tizenegyre idebenn lehet.

– De okvetlenül bejön?

– Be, persze, mert ő megy a nyomdába.

– Csak ő jön be?

– Bejön a riporter úr is.

– Az ki?

– Az a Szenicei úr. Más nem jön be. Valami szenzációt tetszett hozni?

– Mit? – kérdezte Schenk.

– Szenzációt. Mert azt nem szeretik az urak, ha éccaka tetszik hozni valami szenzációt.

– Mért nem szeretik?

– Mert nincs, aki megírja.

– Hát az urak nem írják meg?

– Éccaka csak nyírva lesz.

Schenk ezt nem értette, hát abbahagyta az érdeklődést, nehogy csupa olyan feleletet kapjon, amire még többet kell kérdeznie.

A szolga tovább evett. Kiitta egészen a sörét, összegyűrte a zsíros papírt, bedobta a papírkosárba, megtörülte a bicskáját, eltette, a nagy papírlapokat, amiket az imént maga mellé rakott, bevitte a jobbik szobába, és elhelyezte a papírhalmazok tetejére. Megkérdezte Schenket:

– Hát tetszik várni?

– Várok.

– Akkor én lemenek egy feketére. A kőnyomatosok itt vannak az asztalon.

És visszamutatott a jobbik szoba asztalára.

Azzal távozott.

Schenk megint egyedül volt, de most már nem csodálkozott rajta. Úgy látszik, ebben a helyiségben semmi olyan nincs, amit félteni kellene attól, hogy ellopják.

Megnézte azokat a papírlapokat, amiket a szolga hozott. Nagyon különösek voltak. Egész sűrűn tele rossz gépírással. És minden tizedik vagy huszadik sor előtt egy város neve állt. A legkülönbözőbb városnevek: London, Párizs, Koppenhága, Buenos Aires, New York. Aztán zárjelben ez következett: Saját tudósítónktól. És aztán jött egy hír valakiről, vagy valamiről. – John O’Clean nagy beszédet mondott, melyben… A lőporgyár felrobbant, mely alkalommal… Dupuy, a kamara elnöke, kijelentést tett, mely szerint… A termésjelentések nyomán egymillió bushellel több gabona várható, ez azonban…

Csupa ilyesmi.

Olyan volt a papírlap, mintha az egész világ fölösleges pletykái volnának ráírva.

Egy másik papírlapon csak törvényszéki tárgyalások álltak. Ez volt a legnagyobb papír, szinte lepedő volt, és nem gépírással, hanem csak hektrografált kézírással.

A végén külön aláhúzva ez:

Stilovics Tamás, a Törvényszéki Csarnok belső munkatársa, kéri a t. redakciókat, hogy „Figurák a bíró előtt” című kötetéről, mely most jelent meg Garami és társa kiadásában, mielőbb megemlékezni szíveskedjenek.

Mindez egészen zagyván és zavarosan ugrált el Schenk szeme előtt, mintha egy mozivásznon rettenetes gyorsasággal pörgetnék a filmet, és nem adnának időt a szemének arra, hogy a feliratokat elolvashassa, s így a képek közt az összefüggést valahogy megértse. De már tudta, a szolga szavából, hogy ezek a papírlapok a kőnyomatosok.

A telefon csengetett. János fölvette a kagylót.

– Prokesch – mondta a kagyló. – Jóska, maga az?

– Itt kérem… – kezdte Schenk.

De a kagyló nem várt, hanem beszélt tovább:

– Jóska, a kőnyomatosok ott vannak már?

– Igenis, kérem – felelte Schenk, aki tudta, hogy a kőnyomatosok bent vannak a jobbik szoba asztalán.

– Akkor jövök már. Hozzon föl egy feketét, sok rummal.

Schenk szerette volna megmondani, hogy Jóska nincs itt, tehát fekete sem lesz, sok rummal, de Prokesch már nem volt a telefonnál.

Valami kötelességérzete támadt. Most már többen is bíztak rá elintézendő ügyeket. Előbb rendbehozza őket.

Öt percen belül Prokesch dudorászva jött.

– Jóska! Jóska! – kiáltozott már az előszobában. – Itt van-e a feketém?

És mert senki sem válaszolt, hozzátette:

– A feketém nincs itt. – A hatasztalos szobában kiegészítette: – Jóska sincs itt. – Beljebb lépve, a szerkesztői szoba ajtajánál még ezt is mondta:

– Senki sincs itt.

Schenk fölkelt és bemutatkozott.

– Bocsánat – szólt Prokesch – a téves megállapításért. Senki itt van. Van szerencsém, tisztelt Senki úr. Nagyon érdekes neve van. Jobb, mint az enyém. Prokesch. Segédszerkesztő. Mivel lehetek szolgálatjára?

De még mielőtt Schenk felelhetett volna, továbbfűzte:

– Ne méltóztassék csodálkozni rajta, hogy monologizáltam. Ha az ember nincs egyedül, akkor a monológ, amit mond, még nem monológ, mert aki mondja, azt hiszi, hogy dialóg. És a hit a fontos. Ha már láttam volna, hogy valóban senki sincs itt, nem beszéltem volna tovább. De nem tételezhettem fel, hogy helyiségeink üresek, mert az imént még beszéltem telefonon a szolgával. Nyilván leszökött inni özvegy Klepusnyáknéhoz.

– Nem, kérem, csak feketézni ment le.

– Feketézni? Nem, édes Senki úr. A mi szolgánk soha feketét nem iszik. Vagy pirosat iszik, vagy fehéret, vagy sárgát. A feketét, mint színt is, mint italt is, perhorreszkálja. Szóval ön azt hiszi, hogy nem is ővele beszéltem?

– Csakugyan nem. Én voltam olyan bátor…

– Az más. Akkor mivel szolgálhatok?…

Schenk elmondta, hogy őt a lap tulajdonosa megbízta az időjárási rovat vezetésével.

– Tehát szerződtette önt az öreg? Rendben van. Üdvözlöm önt, mint a Függetlenség új munkatársát. Ön intelligens fiúnak látszik. Ön viheti meg valamire. A rovat ugyan, amellyel működését megkezdi, butaság, mert én garantálom önnek, hogy a nyomdában minden másodnap ki fogom hajítani, hiszen soha sincsen elég helyünk, még a legszükségesebbre sem, de az mindegy. Nem a rovat teszi az újságírót.

– Hanem? – kérdezte félénken Schenk.

– Hm… Azt én most hirtelen nem tudom magának elmondani. Az újságíró, ifjú barátom, az olyan ember… Nem jól mondtam. Az újságíró nem is ember. Több annál. És kevesebb is. Az újságíró az az izé, akit minden érdekel, de voltaképpen semmi sem. Az újságíró mindent tud. De tulajdonképpen semmit. Mit cifrázom? Az újságíró olyan, mint én vagyok. Majd tanulmányozzon engem, kedves barátom, és akkor meglátja, milyen az újságíró. De térjünk a tárgyra. Csináljuk a lapot. Akar segíteni?

– Hogyne! Nagyon szívesen.

– Akkor nézze át a kőnyomatosokat.

– Már átnéztem őket.

– Bravó! Önből jó újságíró lesz! Az újságíró mindig már egy félórával előbb megcsinálta azt, amit egy félóra múlva kellene majd megcsinálni. Így másfél órával megelőzi a többi embereket.

– Másféllel? Egy fél, meg egy fél csak egy egész.

– Úgy van. Matematikusnak ön elsőrangú, tehát megvan a pályához szükséges szaktudása is. De a többi ember mindig csak egy félórával a szükségesség határideje után csinálja meg a szükségeset. És így jön ki a másfél óra. Néha másfél hónap, vagy másfél év is. Van a kőnyomatosokban valami érdekes?

– Kéremássan… én még nem tudom, mi az érdekes.

– Nagyon helyes. Ön még nem is tudhatja. Az érdekesség esetről esetre változik. Ami ma hallatlan szenzáció, az holnap szürke jelentéktelenség. És ezt jegyezze meg magának: egy jólmenő lapban minden érdekes, egy rosszul menőben semmi.

Schenk rámondta:

– Akkor nem találtam a kőnyomatosban semmi érdekeset.

– Nagyon jó. Mert a mi lapunk, Isten segítségével, rosszul menő lap. És még egyet jegyezzen meg magának: egy lapban, amely mindig hazudik, sohasem lehet semmi érdekes.

– Hát nem lehet érdekeset hazudni?

– Nem, kedves barátom. Csak az igazság érdekes. S a hazugság is csak akkor, ha az olvasó igaznak hiszi. Ez pedig másként nem lehetséges, csak úgy, hogy a lap többnyire igazat ír. Akkor elhiszik a hazugságot is. Ellenkező esetben az igazságát sem hiszik el. Ma én este, mikor a redakcióból hazamegyek, azt látom, hogy a Vénusz és a Mars nevű bolygók összeütköztek az égen, és mind a kettő úgy elpukkant, hogy semmi sem maradt belőlük, akkor én ezt a hihetetlen, de roppant érdekes dolgot csak szavahihető lapba írjam bele. Mert különben annyit számít, mintha a nevezetes esemény meg sem történt volna.

– De ha mégis megtörtént?

– Ez a leglényegtelenebb az egész ügyben. Amit az emberek nem hisznek el, az meg sem történhetett. Itt kapcsolódik a zsurnalizmus a valláshoz. Vagy így is mondhatnám: a zsurnalizmus, a legutóbbi ötven esztendő vallása, itt kapcsolódik a régi vallásokhoz. Szintén a hit az alapja. S mert ezt a hitet a zsurnalizmus lerombolta, mondhatom magának, hogy a legutóbbi ötven esztendő vallása éppúgy nem jó, vagy esetleg rosszabb, mint a megelőző ötszáz esztendők vallásai voltak.

E bölcsességek elmondása után Prokesch kezébe vett egy nagy ollót, s a kőnyomatos lepedők egyikéből kivágott három-négy kis szeletet. Odaadta őket Schenknek.

– Rövidítse meg, barátom. Nyolc sor legyen mindegyik.

– Mért éppen ezeket? – kérdezte Schenk, mikor beléjük nézett, és látta, hogy a sok érdektelen hír közül, amit az imént a szemével átfutott, ezek talán a legérdektelenebbek.

– Mert a Függetlenségnek mindegy. De az éjszakai anyagból is bele kell jutni valaminek a lapba. Hát legyen ez a négy.

Schenk nekiállt, és a gépírásos sorok közül mindegyik szeletről kitörölt annyit, hogy nyolcnál több egyiken sem maradt.

– Ragassza fel – vezényelt Prokeseh. – Mert ez a kettő a legfontosabb az újságban: nyírni és ragasztani. Hogy nyírni hogyan kell, már megmutattam. Ragasztani így e!

Prokeseh egy hosszú fehér papírlapon a gumiarabikumos ecsetet keresztbe húzta. Aztán a kőnyomatos-szeletkét a gumiarabikumos vonalra tapasztotta.

– Most idenézzen. Az ilyen hírnek még cím is kell. Tisztességes lapnál (ha van ilyen), a nyíró elolvassa, mi van a hírben, s a tartalmát néhány szóban igyekszik kifejezni. Az lesz a cím. Mindegy, hogy mi a cím, mert hiszen a hír tartalma a fontos. De olyan lapnál, mint a miénk, a nyíró csak bepillant a hírbe, kihalász belőle valamit a szemével, és olyan címet ír a tetejére, ami, ha igaz volna, szenzációs volna. Ebben a hírben például az van, hogy Ustedes, a brazíliai forradalmi szocialisták vezére, beszédet mondott… Tovább nem olvasom. Ráírom ezt a címet: Forradalom Brazíliában. De mert én mégis tudom, hogy Brazíliában nincs forradalom, egy kérdőjelet vágok utána.

– Hát mi kérdéses ebben a hírben? – kérdezte Schenk.

– Hm… – felelt Prokesch – tulajdonképpen semmi sem kérdéses benne. Azaz, hogy egy dolog mégis. Az, hogy én elolvastam-e a hírt? Ezt jelöli a kérdőjel.

– De hiszen nem méltóztatott elolvasni.

– Esetleg elméltóztathattam volna. De az nem fontos. A fontos, hogy a címet kétszer aláhúzzam, hogy a nyomda tudja, hogy ezt kövér betűkkel kell kiszedni. És ideírjam vagy azt, hogy cic., vagy azt, hogy gm., vagy azt, hogy b.

– Ez mi?

– Ezek a nyomda betűinek a jelei. Ciceró, garmond és borgisz. A legnagyobb, az elég nagy és a még nem kicsiny betű.

– Miért hívják őket ilyen furcsán?

– A cicerót valószínűleg azért hívják Cicerónak, mert ezzel a betűvel nyomtatták ki először Cicero műveit. A garmond biztosan a gurmand-ból származik, a borgiszról nem tudok semmit. A borgisz elvész a múlt ködében.

– De Cicero, kérem… Akkor még nem is volt könyvnyomtatás!

– Az Cicero baja.

Ezzel Prokesch már el is intézte az ügyet, felírta a megfelelő betűket a kéziratokra, és a telefonhoz küldte Schenket, kérdezze meg a nyomdától, mennyi hely van. A telefonszámot megmondta neki.

Schenk telefonált, a nyomda felelt, Schenk átadta az üzenetet, hogy negyven sor a hely, Prokesch a nagy ollóval elkezdte vágni a körmeit.

– Akkor pássz! – mondta. – Ma nincs több munka. Szeniczeinek kell a negyven sor. Mindig van valami éjszakai riportja, amit ugyan már nappal szopott az ujjából, de az utolsó percben ír csak meg.

A szerkesztőségi szolga és Szeniczei együtt érkeztek meg.

– Szivar, szivar kéne! – mondta Szeniczei odakinn.

– Ha volna se adnék a Szeniczei urnak – felelt Jóska.

– Mert még tartozom azzal a huszonegy szivarral?

– Nem huszoneggyel, csak hússzal tetszik tartozni'.

– Jóska, maga becsületes hitelező – mondta Szeniczei. – Maga csak annyit mond, amennyivel tartozom. De én még becsületesebb adós vagyok, mert több adósságot vállalok, mint amennyivel tartozom.

– Én mégse hitelezek – fejezte be Jóska a diskurzust.

És Szeniczei megjelent a jobbik szoba ajtajában.

– Szervusz Prokesch! – harsogta. – Van egy kis óriási szenzációm, mindjárt meg is írom. Oppardón… – hagyta abba a mondatot, mikor látta, hogy idegen van jelen.

Prokesch bemutatta őket egymásnak:

– Senki úr, lapunk új munkatársa. Szeniczei, a riporterünk.

Miközben a felek egymás kezét rázták, Prokesch továbbmagyarázta Szeniczeit:

– Ő az az ember, aki soha sincs jelen a tett színhelyén. Nem véletlenül nincs jelen, mert sok esemény történik, s a sok közül valamelyiknél Szeniczei is jelen lehetne. De ő vigyáz, hogy ott ne legyen, nehogy lássa, amit meg kell írnia. Mert ha ő lát valamit, akkor nem tud objektív lenni. Nem tud melléje hazudni. Egyszer életében ott volt, mikor revolvermerényletet követtek el egy közéleti híresség ellen. Tanúk bizonyítják, hogy attól a pillanattól kezdve, melyben a revolver előkerült, egészen odáig, hogy a sebesült hírességet elvitték, Szeniczei behunyt szemmel félrefordult. Mindenki azt hitte, hogy a gyávaság miatt történt ez így. Szeniczei fél a revolvertől, és nem tud vért látni. Ez tévedés. Szeniczei meg akarta akadályozni azt, hogy lássa a történőket. Mert ha látta volna, nem hazudhatott volna Egy szemtanú elbeszélése alcím alatt százegy olyan részletet, amelyek meg-nem-történésének ő maga volt a szemtanúja.

Szeniczei nevetve tűrte ezt a bemutatót, s a végén Schenkhez fordult:

– Kedves Senki úr, ha ön új munkatársunk, akkor, engedelmével, önnek fogom diktálni a riportomat.

Schenk készségesen ült asztalhoz, és várta Szeniczei leírandó szavait.

De Prokesch már megszólalt:

– Nehogy azt higgye, Senki úr, hogy Szeniczei fáradt.

– Becsületistenemre, fáradt vagyok! – szólt Szeniczei.

– Mert – folytatta Prokesch –, ha fáradt, akkor abba fáradt bele, hogy mindmostanáig kártyázott a többi rippel a rendőri sajtóirodában. Ellenben szeret diktálni, mert egyike a sajtó amaz újabb munkásainak, akik nagyon jól írnak ugyan, ha írnak, de a helyesírás alapelemeit nem hozták el magukkal pályájukra.

Szeniczei ezen is nevetett:

– A legújabb! Nem tudok helyesírást!

Prokesch felelt:

– Ez nem is a legújabb. Ez olyan régi, amilyen régi újságíró vagy. De nem állsz egyedül. Sőt, kezdenek ifjú szépírók is kialakulni ugyanezen az alapon. Szerencse, hogy vagy a szedő, vagy a korrektor tud ortográfiát: a lapok így mégis tűrhető helyesírással jelennek meg.

Szeniczei vállat vont:

– Fölveszem akárkivel a versenyt ortográfiában. Még az idegen szavak helyesírását is tudom!

És már diktált Schenknek:

Gyilkosság a Szent Gellért utcában. A rejtélyes szenesláda. Megdöbbentő közbiztonsági viszonyok Budapest külkerületeiben.

Ezek voltak a címek. S miközben Schenk írta, amit Szeniczei diktált, riadtan vette észre, hogy mind kevesebb valószínűséggel lehet gyilkosságról beszélni, mert mindössze arról volt szó, hogy a Szent Gellért utca egyik üres telkén gyerekek egy szenesládát találtak, és a szenesládában csontokat. A csontokat a rendőrség vizsgálat alá vette, nem embercsontok-e?

Szeniczei azonban már eszkomptálta diktandójában azt, hogy a csontok embercsontok, hogy az embert, akinek a csontjai, úgy ölték meg, s fölvetette a kérdést, hogyan ölhetnek embert Budapest egy oly népes utcájában, mint a Szent Gellért utca, hogyan távolíthatják el csontjairól a húst, anélkül, hogy erről a rendőrségnek tudomása volna?

– Nagyon jó! – mondta közben Prokesch. – Egy kukk nem igaz az egészből. Azok a csontok éppúgy nem embercsontok, ahogy’ az én csontjaim nem elefántcsontok. Ami pedig a végső kérdés feltevését illeti, ti, a rendőrségi sajtóban, úgy képzelitek, hogy a gyilkos urak gyilkosságaik végrehajtásához mindig meghívóval hívják a rendőrséget, s a rendőrség csak hanyagságból nem jelenik meg az ünnepélyes alkalmaknál.

– Hehehe – nevetett Szeniczei.

Jóskát elküldték a kéziratokkal a nyomdába.

Szeniczei hosszú elbeszélést kezdett valaminő visszaélésekről, amiket a rendőrség saját kebelében fedezett fel.

Prokesch félbeszakította:

– Maradj itt, vedd föl a Távirati Iroda slusszát. Ha lesz valami benne, gyere át a nyomdába, csináld meg. Mi ott leszünk Senki úrral. Megyünk tördelni.

3. FEJEZET

A nyomda

Prokesch és Schenk egymás mellett lépegettek a csendes éjszakai utcán. Prokesch szeretett beszélni. Nagyon szeretett. Most is beszélt:

– Tavasz van, kedves barátom, Senki! Tavasz. Érzi, milyen enyhe a levegő? Olyan, mintha tejet öntöttek volna bele, igazi, meleg, tehén szagú tejet. Én Pesten születtem, s a természet eredeti öléből nem ismerek egyebet Nagymarosnál, ahol többször töltöttem már két nyári heteket. Többször, bár nem sokszor. Esztendők tellenek el, hogy nem látok a természet változásaiból semmit. Csak a levegőn érzem meg az évszakokat. Mert az idén, például, esküszöm magának, kedves barátom, Senki, nem láttam egyetlen fát sem…

– De kérem, a Körúton, vagy az Erzsébet téren… – jegyezte meg Schenk.

– Az Erzsébet téren az idén nem voltam. Ne csodálkozzék. A ligetben sem voltam. A Körúton, igaza van, jártam, de ott nem vettem észre a fákat, ha láttam is őket. Azok a fák annyira hozzátartoznak az utca képéhez, hogy nem muszáj meglátni őket. Redakció, nyomda, kávéház s aztán hónapos szobám négy gyönyörű fala. Van úgy, hogy két esztendő ebben a sorrendben telik el. Az újságíró élete roppantul tele van.

– Mivel? – kérdezte Schenk.

– Ürességgel – felelte Prokesch. – De ezt csak akkor veszi észre az ember, mikor már beleöregedett a segédszerkesztésbe. Kedves barátom, Senki, minden legyen, csak segédszerkesztő ne! Az ember élete: saját életének változatai és eseményei. A redakciós ziccer élete: mások életének változatai és eseményei.

– Ziccer? – kapta el a szót Schenk, aki csak gyenge biliárd-tudományában találkozott ezzel a kifejezéssel.

– Úgy van, ziccer. Az olyan újságíró, aki a. redakcióbán ül. Más ember el-öli az életét, a ziccer el-üli. De belőle lesz – segédszerkesztő. Hogy ő maga a világon van, közben észre sem veszi. Ismerek segédszerkesztőket, akik megházasodtak, és öt-hat gyermek apjává lettek. De nem tudnak róla.

– Hogy tetszett ezt érteni?

– Úgy, ahogy mondom. Barátom, hallott maga valami Főniksz-madárról?

– Igen. kérem, én gimnáziumot végeztem.

– Akkor tudja, hogy a Főniksz-madár megeszi saját gyermekeit.

– Nem. könyörgöm, az nem a Főniksz…

– Nem? Ejnye, azt hittem.

– Az Kronosz.

– Hát jó. A Kronosz-madár Hiszen nem fontos. Csak azért mondom, mert az újságírás az a Kronosz-madár, amely már megette az egész világot, de folyton megette a saját fiait, az újságírókat is. Szép magától, hogy így tisztában van ezekkel a mitológiai madarakkal. Tanult újságíró sokra viheti. A pályán kívül. Magán a pályán mi lehet az ember? Szerkesztő. Az semmi Vagy segédszerkesztő. Az még a semminél is kevesebb.

Szűk utcában voltak. Tőlük három-négy háznyi távolságban duhogott és dongott az egyik épület. A kapuja előtt villamos ívlámpa, hol elaludt, hol kigyulladt. Mintha az épület szeme pislogott volna.

Az a ház a nyomda.

Prokesch befordult a kapu alá, Schenk követte. Már itt megcsapta az az erős szag, ami utóbb betöltötte az orrát egészen. A forró ólomnak, gépkenőcsnek és nyomdafestéknek a szaga, amely keverékből a nyomdafesték aromája a legmarkánsabb, de amiben benne van a rosszul szellőztetettség, a meleg helyen dolgozó emberek bőrének a párolgása, a szedőgépek olvasztószelencéje alatt égő gáznak pállott lélegzete is.

Az egész épület folyton búgott és csattogott, s a padló mindenütt mintha reszketett volna. Az első teremben óriási fehér papírgombolyagok feküdtek egymás mellett és egymáson. A papírgombolyagok tövében nagykendőkön, zsákokon asszonyok, leányok aludtak.

Schenknek olyan idegen volt ez a látvány, hogy megállt egy pillanatra.

– Ja igaz – mondta Prokesch –, maga még nem volt nyomdában. Magának mindez nagyon érdekes lehet. Ezek az expedíciós nők, aki majd csomagolják a lapokat, ha elkészülnek. Most átmegyünk a nagy géptermen, aztán fel oda, ahol a Függetlenséget szedik.

A nagy gépteremben két óriási masina kattogott és búgott, valahogy úgy, mint a rohanó vonat, de attól mégis különbözően. A gép mindenütt mozgott, s mintha nem is állt volna egy helyben, sőt odébb szaladt volna. Ezt a benyomást Schenkben az a méterszéles papírszalag keltette, amely egy olyan papírgombolyagról futott, aminőt a kapu alatt sokat láttak. A gombolyag, lent a gép sarkában, hátrafelé forgott, s leadta magáról azt a széles papírszalagot, mely fölfelé berohant a gépbe, lépcsősen, egyre följebb, ahol eltűnt egy tengely mögött. Ez a fölfelé menő, papírszalag olyan volt, mint egy zuhatag, melynek vize azonban visszának, fölfelé vágtat. Ez a fonákjára rohanó vízesés annál inkább ezt a benyomást keltette, mert valahol fönn a második-harmadik lépcső felett a papír gőzölgött is. A legfelső tengelyen túl látta Schenk, hogy a papír egy fényes ércháromszögre siklik, amely furcsán összehajtja, s azon túl már nem tudta követni a szemével, hogy mi történik a papirossal. Oldalt egy kosár állt a gép mellett, abba a kosárba készen, összehajtva úgy estek a kész újságok, ahogy Schenk a trafikokban látta őket. Egy piszkos ember folyton odatartotta az egyik kezét, ahol a gép a lappéldányokat kisorozta magából, némán számolt tíz-tíz példányt, aztán belehullajlotta a kosárba a lapokat.

– Nagyon érdekes! – mondta Schenk.

– Ez a rotációs – szólt Prokesch. – Milyen gyönyörű dolgokat lehetne nyomtatni vele. De többnyire csak lapokat csinálnak rajta.

A gépteremből kis, hirtelen forduló csigalépcsőn mentek fel az emeletre, ahonnan különös csörgés hallatszott.

– A szedőgépek tesznek így – magyarázta Prokesch.

Ebben a teremben sorjában sok kis gép állt, a rotációsnál furcsább masinák. Amint az egyik mellett elmentek, Schenk szinte megijedt a gép egy sajátos mozdulatától. A gépnek egyik fölfelé nyúló vaskarja megmozdult, és lejjebb nyúlt. De pontosan úgy, mintha emberi kar volna. A szedő, ingujjas, papucsos, izzadt ember, odanyúlt, mintha elvett volna a vaskar végén lógó ujjakból valamit, aztán a vaskar visszalendült az előbbi helyére. Közben valamennyi gép folyton csörgött és csivogott, hol egyiken, hol másikon történt az iménti fantasztikus, emberszerű mozdulat, Schenk feje beleszédült a látomásba.

– Kesztranek úr! Kesztranek úr! – kiabálta túl a gépek zsivaját Prokesch.

Egy bádoggal leborított asztal mellől hosszú kékkabátos, kurta szakállú ember kiabált vissza:

– Mindjárt megleszünk, Prokesch úr.

– Itt tördelik a Függetlenséget – mondta Prokesch Schenknek.

– Tördelik? – ütődött meg a szón Schenk, aki eddig csak a kézről hallotta, hogy tördelik.

– Ehe – felelt Prokesch –, nézzen oda, mit csinál a Kesztranek.

A bádogfedelű asztalon különös, keskeny tepsik feküdtek, de a tepsiknek csak felső végükön és az egyik oldalukon volt szegélyük. A tepsiken frissen csillogó ólomsorok, egymás alatt. Az asztal közepén, egymástól hat vagy hét centiméter távolságra két vaslénia állt. Kesztranek, mindkét keze mutató- és hüvelykujját szétfeszítve, az egyik tepsi felé nyúlt, és fölvett onnan annyi ólomsort, amennyi a két kifeszített ujj közé fért, s a sorokat áttette a két vaslénia közé, vagy a kettő közül valamelyik mellé.

– Az utolsó kolonna – mondta Kesztranek, és tovább működött.

Három-négy szedő jött az asztalhoz, letett rá néhány friss sort, és mindegyik azt mondta:

– Ki vagyok, Kesztranek úr.

– Miért kérdezik, hogy ők kik? – kérdezte Schenk Prokeschtől.

– Nem azt kérdik. Hanem azt mondják, hogy készen vannak a munkájukkal.

– Ha azt mondják, akkor mért nem azt mondják? – fűzte magában tovább Schenk, de már nem mert szólni.

– A Szeniczei úrtól jön még valami? – kérdezte Kesztranek.

– Jön fene – válaszolt Prokesch.

– Akkor beveszem a hafért.

Még mielőtt Schenk megkérdezte volna, Prokesch már magyarázta:

– A hafér az olyan cikk, ami csak akkor kerül be a lapba, ha belefér.

– És – kérdezte gyorsan Schenk, hogy aztán ne kelljen tovább kérdeznie – miért vannak a szedő urak mind papucsban?

– Atavizmusból – felelte Prokesch. – Darwinisztikus dolog ez. Ön, aki olyan kitűnően tudja a mitológiát, erről is hallott bizonyosan. Mikor még nem voltak szedőgépek, a szedő a szekrény előtt állt, és valóban szedő volt, mert a szekrényből szedte a betűt. Most, amint látja, nem szedi, hanem éppúgy pötyögteti a klaviatúrán, mint akármelyik kisasszony az írógépen. Most a szedőt inkább pötyögtetőnek kellene nevezni. De mikor valóban szedő volt a szedő, akkor fáradságos volt a kemény sarkú cipőben egész nap a szedőszekrény előtt állni. Tehát a szedő levetette a cipőjét, és sarkatlan papucsot vett föl. Most a szedő nem szed, tehát nem szedő, nem áll, hanem ül a billentyűi előtt, de azért mégis leveti a cipőjét, mert már atyái levetették.

– Jó kedve van a Prokesch úrnak – szólt oda harapósan egyik szedő a billentyűk mellől.

Prokesch halkabban mondta Schenknek:

– A szedővel nem lehet viccelni, mert a szedő a legjobban szervezett ipari munkás. Az ember a szedőnek mondja a jónapot, és a bizalmiférfiútól kapja a fogadjistent. A szedők már rég túlfejlődtek a létminimumért való harcon. Ők, hogy új kifejezéssel éljek, a munkabért maximálták, a munkát minimálták, s már ott vannak, hogy hatnapi munkáért hétnapi fizetést vesznek föl.

– De miért? – kérdezte Schenk.

– Mert a föld gömbölyű – felelte Prokesch, s ezzel fejezte be mondókáját.

– Bár csak az újságírók húsz év múlva ott tartanának, ahol a szedők tíz évvel ezelőtt tartottak!

– Mehetnek a kolonnák? – kérdezte egy félig mezítelen munkás Kesztranektől.

– Szerkesztő úr, tessék átnézni a kolonnákat! – szólt Kesztranek.

Prokesch nagy, nedves papírlapokba nézett bele, amikre – de sokkal feketébben, mint rendesen – a Függetlenség volt nyomtatva.

– Mennyi marhaság! – mondta Prokesch, míg a nedves lapokat nézte, aztán hozzátette:

– Mehetnek!

– És az utolsót tessék talán így megnézni. Csak a börze van rajta meg a sport meg a hafér.

Közben Kesztranek egy nagy vaskeretet rakott a két vasléc körül sorakozó ólomsorok köré. A félig mezítelen munkás csavarni kezdett egy srófot a keret körül. Prokesch közéjük hajolt, úgy nézte, amit néznie kellett.

– Nincs eltördelve? – kérdezte Kesztraneket.

A kurta szakállú ember sértődötten felelt:

– Mikor tördeltem el én a Függetlenséget?

– Például tegnap – mondta Prokesch –, mikor a napihírek közé három sor került a színház-zenéből.

Kesztranek megtörölte a kezét egy csomó kócban, Prokesch felé fordult:

– Szerkesztő úr, ebbe a mai lapba már megint semmi sincs.

– Hát mi lenne benne? – vont vállat Prokesch.

– Valami olvasnivaló.

– Hát mi az. ami benne van?

– Hasalások.

Prokesch elmosolyodott, és ezt mondta Schenknek:

– Látja, barátom: Kesztranek úr, a mettőrünk, vagy rövidebben a metrompázsunk, milyen szigorú hozzánk! Szigorú, de igazságos. Mi a példányszámunk, öreg cenzor?

– Példányszám! – legyintett a kezével Kesztranek. – A mi példányszámunk már régen nem példányszám.

– Mégis?

– Kimegy a nyomdából ötezerhatszáz példány, visszajön a trafikokból ötezerhétszáz. Már rég nem érdemes a mi lapunkat rotációson nyomni.

– Nana. Több jön vissza, mint amennyi kimegy?

– Persze. A trafikosok szórakozottságból a többi lap megmaradt példányát is nekünk adják vissza, nyilván. Azt hiszik, hogy ami megmarad, az mind Függetlenség.

A mettőr fekete szakálla nevetett a saját viccén.

– Mit gondol, Kasztorkám, meddig húzzuk még?

– Hát nem sokáig. Az öreg Porgesz ma itt volt nyomdaszámlát fizetni. Még sárgább lett tőle a szakálla. Azt mondta – éppen fent voltam az irodában –, hogy ő a marháról húzza a bőrt, az urak őróla. De ő nem marha.

– Azt az ember csak halála után mondhatja el önmagáról – szólt Prokesch, és megkérdezte Schenktől:

– Hogy is hívják azt a görög bölcset, aki ezt kiabálta a gilotin alatt?

– Szólonnak – egészítette ki Schenk Prokesch klasszikus járatosságát.

– Isten vele, Kasszelik! – Prokesch kezet nyújtott Kesztraneknek, aki előbb még egyszer megtörülte a kezét a kócban.

– Jön a kávéházba, Senki úr?

Schenknek zúgott a feje. Sok volt neki mindaz, ami este nyolc óta történt vele, amit látott, amit hallott. Nem volt álmos, sőt éberebb volt, mint rendesen, de szeretett volna már megpihenni, hogy ne kelljen olyan szavakat hallania, amiket nem ért, új és még újabb emberekkel megismerkednie, bocsánatot kért hát, hogy ma nem megy a kávéházba, inkább máskor.

– Szolidság: gyönyörű erény – szentenciázott Prokeseh. – Ha az újságírók aludnának, mikor nem dolgoznak, vagy ha dolgoznának, mikor nem alusznak, a magyar prés volna az első a világon.

– Hát nem alusznak?

– Nem. Csak a munka idejében: délelőtt.

– És nem dolgoznak?

– Nem. Csak az alvás idejében: éjszaka.

– Hát mit csinálnak?

– Semmit. Újságot írnak.

– Az nem munka?

– Nem. Csak dolog. Amivel az emberek foglalkoznak: az csak dolog. Aminek eredménye van: az munka. Ne felejtse el a magyar közmondást: „Munka után édes a nyugalom.” Nem dolog után. Csak az nyugodhat, aki végzett valamit. A bibliában is az áll, hogy „a hetedik nap megnyugodott.” Azt gondolja, kedves Senki úr, hogy a jó Isten, közben, a hét nap alatt, ki se szuszogta magát? Csak úgy a könyökéből kirázta az eget, a földet, a csillagokat? Pihent biztosan. De nyugalomról csak azután volt szó, miután látta, hogy valami kijött abból, amivel foglalkozott. Az akkor már munka volt. Ezért tévednek, akik úgy fogják fel, hogy a jó Isten a világ főszerkesztője volt. Istenem! Mi lett volna akkor a világból?

Prokesch abbahagyta a bölcselkedést:

– Jöjjön holnap korán a redakcióba. Legyen ott már délután ötkor. Legalább lesz kivel beszélgetnem.

Schenk I. János, postatakarékpénztári hivatalnok, illetve Senki János, a Függetlenség belső munkatársa, zúgó fejjel hazabaktatott.

Egész éjszaka a legfurcsább álmai voltak. Azt álmodta, hogy csúf idő van, esik valami az égből, s ő ül a papiros előtt, hogy megírja az időjárás-rovatot, de hasztalan néz ki az ablakon, nem tudja megállapítani, hogy mi esik, s mikor egy-egy pillanatra mégis az agyába nyilallik, hogy mi az, ami esik, nem tudja elcsípni a szót, s nem tudja leírni papírra. Porgesz Lázár és társa pedig folyton a háta mögött áll, és fejét csóválva mondogatja:

– Fiatalember, csalódtam önben!

Schenk kéri az öreg Porgeszt, ne haragudjon; de az öreg kérlelhetetlen, és büntetésből bedobatja a rotációsba; fent, ahol a papír füstölög. Schenk lefelé hengeredik a papírzuhatagon, amely fölfelé rohan, s belezuhan a kosárba, és egyre több nyomdafesték szagú lappéldány tornyosodik a feje fölé Már azt hiszi, hogy megfullad, mikor egy karcsú, fehér női kéz elkezdi leszedni a feje felől a lapokat. A kosár előtt egy világoskék ruhás nő áll, világoskék napernyővel a feje szőkesége fölött, az a nő, akivel a ligetben ismerkedett meg múltkor. A világoskék nő kiszabadítja, és a karját nyújtja neki:

– Jöjjön, Schenk úr, sétálni.

Ő boldogan húzódik a nőhöz, akinek a teste, ebben a forró fülledtségben, olyan jó hűvösséget áraszt, és kimegy vele a nyomdából, ki, ki a zöldbe, a frissbe, a jószagú tavaszi ligetbe…

4. FEJEZET

Hogyan hal meg egy magyar újság, illetve hogyan nem tud meghalni? Senki úr közjogi helyzete a haldokló lap szerkesztőségében

Senki János már egy hónapja dolgozott a Függetlenség szerkesztőségében, és nem dolgozott egy tollvonásnyit sem a hivatalában. A hivataltársai tisztelték, és Rechnitz úr egy alkalommal a nyilvánosság emberének nevezte. Elnézték neki, hogy későn jár be, s valósággal eldolgozták a keze alól a munkát.

A lapnál ellenben mindenki minden munkáját ővele végeztette.

Alig volt ideje körülnézni a legközvetlenebb környezetében. De azért látott már. Nyiladoztak a szemei, s nemcsak képe, hanem véleménye is volt társairól.