Parlamenti
választások
Magyarországon
1920–2010

Szerkesztette:
Földes György
Hubai László

– részlet –

Megjelent a Politikatörténeti Alapítvány támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Első kiadás: 1994
Második, bővített, átdolgozott kiadás: 1999
Harmadik, bővített, átdolgozott kiadás: 2010
Negyedik, elektronikus kiadás: 2023

ISBN 978 963 338 279 0

© Földes György – Hubai László et al.

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Bevezetés (Hubai László)

Varga Lajos
Országgyűlési választások a dualizmus korában

Gergely Jenő
Titkos választás és ellenforradalom – 1920

Paksy Zoltán
Választások Bethlen-módra – 1922

Kende János
Egy túlnyert választás – 1926

Borsányi György
Válság és választás – 1931

Sipos Péter
Őrségváltás szavazócédulákkal – 1935

Pintér István
A kényszerpályára szavazó ország – 1939

Balogh Sándor
Szabad és demokratikus választás – 1945

Izsák Lajos
A parlamentarizmus vesztett csatája – 1947

Erényi Tibor
Többpárti választások és parlamentarizmus Magyarországon 1920–1947

Feitl István
Pártvezetés és országgyűlési választások 1949–1988

Wiener György
Választás és rendszerváltás – 1990

Szoboszlai György
Hagyományteremtés. A kormány megbukik a választásokon – 1994

Wéber Attila
Egy csendes választás anatómiája – 1998

Bőhm Antal
Baloldali visszavágó – 2002

Kovács László Imre
A kormány a helyén marad – 2006

Fábián György
Választás a változásért – 2010

Jegyzetek

Rövidítések

Bevezetés

Az 1848. évi V. törvénycikk a rendi országgyűlés helyébe a népképviseleti országgyűlést állította. Azóta negyvenegy alkalommal került sor a törvényhozó szerv, a parlament alakuló ülésére. A hazai parlamentarizmus történetében azonban csak harminchét „szabályos” parlamenti választást tartottak: az elsőt 1848-ban; a dualizmus idején tizenhármat; a két világháború között hatot; a koalíciós időkben kettőt; 1949 és 1985 között kilencet; majd az 1989–1990-es rendszerváltás óta hatot. A kétféle esemény, a parlament megalakulása és a „szabályos” választás tehát négy alkalommal nem esett egybe. A szabadságharc leverése és a kiegyezés között megtartott szavazásokat (1861 és 1865) az 1848. évi törvény alapján, de az uralkodó által hozott választási rendszabályban rögzítettek szerint tartották.1 A Tanácsköztársaság idején, 1919 áprilisában megtartott választások elektori jellegűek voltak. A szavazók előbb a települési tanácsok tagjait választották meg, azok a városi testületek tagjait, majd hasonló „felmenő” rendszerben a megyei vezetést és végül az országos törvényhozó testület, a Tanácsok Országos Gyűlésének tagjait. 1944 decemberében a német megszállás alól felszabadított területeken 45 településen rendszerint népgyűléseken választották meg az Ideiglenes Nemzetgyűlés küldötteit.2

Kötetünkben természetesen nem szólhatunk külön-külön valamennyi választásról. Csak azoknak szántunk külön fejezetet, amelyek különösen fontosak a modern kori Magyarország történetének megértéséhez. Kezdeti időpontnak az 1920-as esztendőt választottuk; a trianoni békefeltételek akkor határozták meg hazánk mai határait. (Az 1947-es párizsi béke további három magyar települést ítélt Csehszlovákiának.) A dualista monarchia felbomlásából eredően értelmét vesztette az addig működő pártok alapjában közjogi felállása. E pártok történelmi ellehetetlenülésével párhuzamosan zajlott le az átmenet a modern politikai tömegpártok: az osztály-, illetve a néppártok irányába. A redukált területű, de immár önmagát független államkeretben definiálni kénytelen ország a nagyhatalmak és a korszak szellemi-politikai áramlatai által kínált minták szinte mindegyikét kipróbálta. Legtöbbjük a választásokon induló politikai pártok programjában és – kisebb mértékben – a parlamentben is megjelent. A második világháború után megtartott két választás még megfelelt a többpárti demokrácia követelményeinek. 1949-től azonban a hatalommegosztás elvére épülő polgári demokráciát felváltotta a szovjet mintájú államszocialista rendszer, amely nem a hatalmi ágak szétválasztására, hanem azok egységére épült. Ezután csak több mint négy évtizeddel később tartottak ismét többpárti parlamenti választást Magyarországon. Az 1947 és 1990 között megrendezett képviselő-választások közös vonásait egyetlen tanulmányban ismertetjük, hiszen e téma a magyar társadalom politikai tagoltságának vizsgálatához csak áttételesen adhat ismeretet. Összesen tehát 14 többpárti parlamenti képviselő-választást mutatunk be önálló tanulmányban és lehetőleg azonos szerkezetben. Minden tanulmány az adott időszak legfontosabb politikatörténeti eseményeinek rövid elemzésével kezdődik. Ezt követi a választójogi szabályozás ismertetése, amennyiben az eltér az előző választásokétól. A következő rész a választásokon induló pártok helyzetét és programját mutatja be. A választási kampány ismertetése után közöljük a szavazás végeredményét, valamint a választások utóéletét. Egy-egy tanulmány szerzője eltérhet ettől a szerkezettől, hiszen a választások történeti környezete különböző lehet, s az egyes szerzők is nagy szabadságot élveznek munkájukban.

Kötetünk „csak” a képviselő-választások feldolgozását ígéri. A törvényhozás ugyanis 1927-től 1945-ig kétkamarás parlamentként működött. 1926-ban törvény született a dualizmus kori főrendi ház szerepének megújításáról, immár felsőház néven. A felsőház tagjai természetesen nem a képviselőház választási elveinek megfelelően kerültek a parlamentbe. Egy részük méltósága jogán vagy kormányzói kinevezéssel került a testületbe. Másik részüket az arisztokrata családok képviselői delegálták, illetve a törvényhatóságok (a megyék, a székesfőváros és a törvényhatósági jogú városok) vezető testületei választották be a felsőházba. Még ez utóbbiak bekerüléshez is csak igen nagy áttételeken keresztül érvényesülhetett a választópolgárok politikai akarata. Ez indokolja, hogy kötetünkben csak a képviselőházi választások történetét tekintjük át.

✢

A választással szemben alapkövetelmény – legalábbis az európai polgári demokráciákban –, hogy a választójog általános és egyenlő, a szavazás pedig titkos és közvetlen legyen. Az általánosság elve azt jelenti, hogy a törvényhozó hatalom, a parlament megalkotásában a nagykorú állampolgárok minél szélesebb köre vehessen részt választópolgárként. Egyenlő a választójog akkor, ha minden szavazat egyenlő súllyal esik latba a mandátumok elnyerésénél. Titkosnak akkor tekinthető a szavazás, ha a választópolgár a szavazófülke magányában semmitől sem zavartatva adhatja le voksát, amelyről még a választási szervek sem szerezhetnek tudomást. A közvetlen szavazás során a választópolgár a parlamenti képviselőre szavaz, nem pedig olyan személyre (küldött, elektor), aki majd az ő nevében szavaz a valóságos képviselőjelöltekre.

Ezek a demokratikus követelmények az utóbbi száz-százötven évben alakultak ki és fejlődtek tovább. Kialakulásuk a kapitalizmus klasszikus időszakára esik, és a folyamat tükrözi a lakosság műveltségi (pontosabban iskolázottsági) szintjének emelkedését és a modern pártok kialakulásával összefüggő politikai küzdelmeket. Az elmúlt másfél század nagy történelmi kataklizmái nyomán és az azokat követő nekirugaszkodások következtében a hazai választási rendszer megfelelt nemcsak az európai standardnak, hanem a fejlett európai demokráciák működő gyakorlatának is. A 20. század három „nagy” háborújában Magyarország mindig a vesztesek között volt – az első és a második világháború végén csakúgy, mint a hidegháború befejezésekor. 1920-ban és 1945-ben, sőt az 1989–1990-es rendszerváltás során is egybeesett a meghatározó nemzetközi és hazai tényezők politikai törekvése: a törvényhozó hatalom a korábbinál szélesebb választójog alapján és/vagy a politikai pluralitás alapján jöjjön létre. Éppen ezért mindhárom alkalommal korrektnek és tisztának fogadták el a választásokat nemcsak a győztes nagyhatalmak, hanem a hazai közvélemény is. A kialakított választójogi szabályozás azonban történetileg nem maradhatott tartós Magyarországon. Az antidemokratikus visszarendeződésnek nem tudtak gátat vetni sem a saját belső konfliktusaikkal elfoglalt nagyhatalmak, sem a hazai demokratikus erők.

A választójogi szabályozás önmagában csak egyik minősítő tényezője a politikai rendszer demokratikus működésének. A választójog általánossága vagy a szavazás titkos módja önmagában nem jelent demokratikus választást, lásd például a hitleri Németország, Mussolini Olaszországa vagy a Szovjetunió választási (és politikai) rendszerét. A korrekt vizsgálathoz szervesen hozzátartoznak további fontos szempontok: a törvényhozó és a végrehajtó hatalom viszonya; az államfő és az alkotmánybíróság szerepköre; a parlament egy- vagy kétkamarás felépítése és a két ház közötti viszony stb.

A hazai választások – mint fentebb már jeleztem – csak számos megszorítással vethetők össze azokkal a más országbeli vizsgálatokkal, ahol a többpárti választások már mintegy évszázados múltra tekinthetnek vissza. Legfontosabb különbség, hogy a kilencvenes évekig Magyarországon a hatalom megszerzése nem volt tétje a választásoknak. A kormányzó politikai elitek éppen ezt akarták elkerülni. A két világháború között közjogi és politikai eszközök sorozatát vetették be azért, hogy éppen a szavazás megtartásával kerüljék el a parlamenti váltógazdálkodást. A választásokat inkább a kialakult politikai viszonyok legitimálásához használták fel és kevésbé annak önálló megalkotásához. A második világháború után – kül- és belpolitikai okokból – sem kerülhetett napirendre a politikai váltógazdálkodás.

1920 és 1947 között két különböző történelmi korszak és annak megfelelő politikai rendszer jelentette „a választások környezetét”. A két világháború közötti Horthy-korszak tekintélyuralmi és demokratikus elvek, intézmények sajátos elegye: a politikai viszonyokat és egy konzervatív nacionalista irányultságú, változó nevű „egységes párt” uralta és a demokratizmus egyre szűkült. A második világháború utáni korszakban, 1945–1947 között a rendszer korlátozott többpárti demokrácia volt. Széles pártkoalíció kormányzott, és a pártok közül teljesen hiányzott a politikai szélsőjobb, de nem volt hagyományos értelemben vett konzervatív nacionalista párt sem. Mindkét korszakban közös a korlátozott parlamentarizmus, a végrehajtó hatalom túlsúlya, de a második világháború után lényegesen szélesebb volt a kormány mögötti társadalmi támogatás, mint korábban.

Az, hogy a választási eredmények mögött rejlő társadalmi támogatottságot feltárjuk, még nem jelenti azt, hogy ismerjük az ország egészének politikai tagoltságát az adott időpontban. Az adatok mindig csak a választásra jogosult polgárokra, még pontosabban azoknak is csak az érvényes szavazatot leadó részére vonatkoznak. A választójogosultság mértéke az, ami alapvetően minősíti az adott politikai rendszert, és megmutatja, hogy a lakosságnak mekkora hányada vehet részt egyáltalán a közügyek intézésében. 1920-ban az össznépesség 40%-a rendelkezett szavazati joggal, s ez nemcsak a korábbi 7-8%-os arányhoz képest volt igen jelentős változás, hanem Európában is kiemelkedő választójogosultságot mutatott. 1922-ben a választójogi rendelet 30%-ra szorította le a választójogosultak arányát; a későbbiekben, az iskolázottság emelkedésével, ennek növekedése regisztrálható. Az 1938-ban hozott választójogi törvény cenzusainak szigorítása miatt ismét 30% alá esett a választópolgárok aránya. A szűkítés célja természetesen mindig az ellenzéki szavazók számának csökkentése volt. A második világháború után, a cenzusok megszűnésével, a jogosultak aránya kétszeresére nőtt; nagymértékű változásokra ezen a téren az 1947-es – politikailag motivált és nagyobbrészt törvénytelen – kizárások nyomán sem került sor.

A dualista Magyarországon megtartott valamennyi szavazás nyílt volt. A választóhelyiségbe érkező szavazópolgár egy dobogóra állva nyilatkozott arról, melyik jelöltre kíván szavazni. A nyílt voksolás módszere – az 1920-as választásokat kivéve – egészen 1939-ig fennmaradt, miközben Európában az első világháború után már sehol sem alkalmazták. (Jugoszláviában – valószínűleg magyar példára – 1931-ben vezették be a nyílt szavazást, Lengyelországban pedig fakultatív bevezetésével kísérleteztek.)3 1922-től a mandátumok több mint 80%-a ilyen módon került kiosztásra; mindössze a fővárosban és környékén, valamint a hét többmandátumos törvényhatósági jogú városban folyt a voksolás végig titkosan. Itt a magyar néplélektől, úgymond, idegen „titkolózás” közepette az összes mandátum 20%-át produkálták. A nyílt szavazás brutálisan sértette a demokratikus elveket és a polgári szabadságjogokat, lehetőséget adva az államnak arra, hogy meggátolja a szavazópolgár politikai akaratának szabad kifejezését. Ehhez nem feltétlenül kellett konkrét fenyegetés; elég volt a puszta tudat, hogy a hatóságok a polgár politikai irányultságának ismeretében korlátozhatják életfeltételeit. Természetesen nem ismerjük, hogy a voksokat milyen arányban térítette el a nyílt szavazás. Azt azonban biztosan állíthatjuk, hogy a kormánypárti (hivatalos) jelöltre leadott voksok demokratikus viszonyok között elérhetetlen maximumot hoztak a hatalomnak. Az ellenzéki jelöltekre leadott szavazatok pedig olyan biztos minimumok, amelyekről joggal feltételezhető, hogy jóval nagyobb társadalmi támogatást takartak.

A dualizmus korában csak egyéni választókerületek voltak, így a kisebbségben maradt szavazatok természetesen elvesztek. Az 1920-as választásokon is csak egyéni kerületben lehetett indulni. 1922-ben azonban bevezették az 1913-ban meghatározott, de a dualizmus korában már nem alkalmazott megoldást. Ez a törvény ismerte el először a titkos szavazás intézményét, igaz, akkor is csak a törvényhatósági jogú városokban. 1922-ben a fővárosban és környékén listás szavazással küldhettek a 245-ből 30 képviselőt a parlamentbe. E változás egy mozdulattal két politikai hatást ért el: a liberális, keresztény és szociáldemokrata ellenzék parlamenti képviselethez jutott ugyan, de egyben behatárolták működési körét is. A kormánypárt elfogadta, hogy a listás kerületekben valóságos politikai harcok közepette a társadalom politikai tagoltságát tükröző végeredmény szülessen. A kormányzó politikai csoport azonban igényt tartott arra, hogy az engedményért cserébe a 245 választókerületből 199-ben szabad kezet kaphasson. A Bethlen István miniszterelnök nevéhez fűződő választási rendszer eredményesen működött, a liberálisok és a szociáldemokraták ritka kivételtől eltekintve csak titkos és lajstromos helyekről tudtak képviselőt küldeni. Az akkor lehetséges ellenfelek legnagyobbikát, a kereszténypártot pedig paktumra és koalícióra lehetett fogni a Dunántúlon, a Balaton vonalától északra eső nyílt és a Budapesten megszerezhető titkos mandátumokkal. 1939-ben a titkosság újbóli bevezetésével járó kockázat csökkentése érdekében a maihoz sok tekintetben hasonló választási rendszert vezettek be. A korábbi titkos és listás kerületek kivételével a választópolgár két szavazólapon szavazott: az egyiken az egyéni kerület jelöltjeire, a másikon a megyei listára. A kormánypártnak kedvezett, hogy kettőnél több jelölt esetén már az első fordulóban elegendő volt a győzelemhez a (40%-os) relatív többség.

A versenytársak számának optimalizálása minden, a választásokon induló párt nyilvánvaló törekvése. Ennek érvényesítésére a két világháború között az egységes pártnak volt leginkább módja részint a jogalkotás segítségével „törvényesen”, részint a választás-közigazgatás apparátusán keresztül törvénysértő módon. (Majd 1947-ben leginkább az MKP jutott hasonló helyzetbe.) Az ellenfelek számának optimalizálása konkrét helyzetekben mást és mást jelenthetett; az aktuális politika és a választókerület jellegzetessége döntötte el, melyik módszer vezethet eredményre. A betiltás két szélsőséges pártot érintett: a kommunistákét mindvégig és eredményesen, a Szálasi-féle szélsőjobboldali pártot időlegesen és eredménytelenül. Az ellenfelek minimalizálását szolgálta az induláshoz kötött magas (10%-os) ajánlási követelmény, amelyet 1939-ben a nagy összegű választási biztosíték rendszere váltott fel. Így csak komoly támogatottságot élvező országos pártok számíthattak parlamenti frakcióra. Az ajánláshoz szükséges aláírások körüli manipulációk és visszaélések különösen a nyílt szavazásos vidéki kerületekben voltak gyakoriak, törvényellenesen korlátozva a vetélytársakat. 1939-ben a kormánypárt középponti helyzetbe került a szélsőjobb és a baloldali pártok között: ez jogi megfogalmazásban annyit tett, hogy 40%-os relatív többséggel is mandátumot lehetett szerezni. Más alkalommal éppen az ellenzék több pártra tördelése, megosztása ígért sikert, így a többmandátumos törvényhatósági városok listás körzetekké alakítása tartósan megakadályozta az ellenzéki pártok összefogását. Igen gyakori volt a versenytársak teljes kiiktatása. Az egyhangúlag szavazó kerületek és azok, ahol csak az egységes párthoz tartozó két-három jelölt versengett, akár a mandátumok 20–50%-át is a kormánypártnak juttatták.

Mindez nem jelenti azt, hogy a parlamentek összetétele legalább részben ne tükrözte volna a választók szavazataiban megjelenő politikai irányultságot: a leadott szavazatokban az egyes politikai pártok számszerűsíthető társadalmi támogatottsága nyilvánult meg. A két világháború közötti időszakban három csoportba sorolhatók a választókerületek, figyelembe véve közigazgatási beosztásukat, a szavazás módját és a választásokon megjelenő politikai választék terjedelmét.

A főváros és a „Budapest-környék” választókerületeiben mindvégig titkos volt a szavazás, 1922-től listákra szavaztak, és legalább négy-hat párt indult a választásokon. A befolyásos politikai irányzatok (kereszténypárt, szociáldemokraták, liberálisok, nemzeti konzervatív párt és a szélsőjobb) pártjai lényegében akadálytalanul indulhattak. Az ugyanezen irányzatokhoz tartozó, de jóval kisebb befolyású kispártok általában nem szerezték meg a szükséges számú érvényes aláírást – s csak kisebbrészt a választási szervek visszaélése miatt. Ezért ezekben a kerületekben mérsékelten korlátozott választásokról beszélhetünk, az eredmények tehát különösebb korlátozás nélkül vizsgálhatók idősorosan.

A hét, többmandátumos törvényhatósági jogú város (Debrecen, Győr, Hódmezővásárhely, Kecskemét, Miskolc, Pécs, Szeged) szintén mindvégig titkosan voksolt, 1926-tól pedig listákra történt a szavazás. Az egyes városok sajátosságaitól függően legalább két-négy párt indult. Bár az induló pártok és támogatottságuk településenként eltérő volt, együttes választási eredményeik a nagy pártok tekintetében azonosak az előző csoportéval. E területeken már több pártot utasítottak vissza elégtelen számú érvényes aláírás miatt, gyakoribbak voltak a visszaélések is. Az e csoportba tartozó városokban korlátozott választásokról indokolt beszélni.

Vidéken, a vármegyék területén 1922 és 1939 között csak egyéni jelöltekre lehetett voksolni. A nyílt szavazás rendszere, az egyhangú, ellenjelöltek nélküli szavazások magas száma, valamint az ellenzéki jelöltek indulásának gyakori megakadályozása miatt vidéken 1920 és 1939 között imitált választások folytak. Az ilyen kerületekben a politikai tagoltságra csak akkor tudunk következtetni, ha rendszeresen különböző irányultságú jelöltek versengtek, vagy ha ennek a kritériumnak legalább a „szomszédos” választások megfeleltek. Az adatokból levonható következtetések ekkor is csak a választói mentalitás tendencia jellegére utalnak, a korábban már említett „minimax” elvnek megfelelően (a kormánypárt esetében a befolyás maximuma, az ellenzék esetén pedig minimuma). A nyílt szavazásos kerületek mintegy 10-15 százalékában nincs elegendő folytonos adat ahhoz, hogy a két világháború közötti politikai tagoltságot pusztán a választási adatok alapján vizsgálhassuk.

A fenti megkülönböztetés már bizonyos fokú területi megkülönböztetéseket is mutat; a külön megjelent választási atlaszban4 azonban ennél részletesebb bontású, választókerületi adatokat és térképeket is közlünk. Ez annál inkább lényeges, mert az országos eredmények szerinti tagozódás szinte sehol vagy csak nagyon kevés helyen egyezik meg a helyi arányokkal.

A végig titkosan voksoló kerületekben felléptek mindazok a pártcsaládok, amelyek a nyugat-európai országokban a korabeli politikai élet meghatározó szereplői voltak, Magyarországon is jelentős társadalmi támogatottságra támaszkodhattak. Politikai arculatukat és érdekérvényesítési lehetőségeiket természetesen a hazai viszonyok határozták meg. A két világháború között az ellenzéki pártoknak viszonylag szabad mozgásterülete és biztos parlamenti képviselete csak a törvényhatósági jogú városokban lehetett. E (végig) titkos kerületekben a polgári pluralizmus társadalmi feltételei – az önálló egzisztenciák léte, a választók politikai nyitottsága, fogadókészsége és a pártok támogatottsága – igen közel állt az élenjáró nyugati demokráciák politikai gyakorlatához. Az 1947-es választás eredményei is a magyar társadalom többféle irányultságú politikai tagozódását mutatják. Természetesen tovább éltek a korábbi politikai mentalitások, ugyanakkor a háború utáni demokratizálás hatására balra tolódás következett be. A politikai tagoltság ekkor is igen hasonló volt ahhoz, ami Európa fejlett demokráciáit jellemezte. A társadalom oldaláról tehát hazánkban is adottak voltak a többpárti váltógazdálkodás feltételei. Hogy a történések nem ebben az irányban haladtak, abban döntő szerepe a Jaltában történteknek, majd az antifasiszta koalíció felbomlásának volt.

✢

A hazai többpárti parlamenti képviselő-választások eredményeinek rendszeres feltárása és feldolgozása a Politikatörténeti Intézetben 1992-ben kezdődött, a Magyarország XX. századi választási atlasza átfogó program keretében, több tudományos alapítvány támogatásával. E kutatások terméke volt jelen kötetünk előző két kiadása.5 A választási eredményeket a lehető legrészletesebb bontásban, azaz szavazókörönként gyűjtöttük és rögzítettük. A feltárt adatok ma már többféle számítógépes adatbázisban és különböző adathordozókon publikálva állnak rendelkezésre.

A kutatás másik terméke, Magyarország XX. századi választási atlasza szintén a Napvilág Kiadó gondozásában jelent meg 2001-ben. A munka három kötetben és CD-ROM melléklettel táblázatok, grafikonok és kartogramok formájában mutatja be az eredményeket, választási évenként pártok és választókerületek szerinti részletezésben.6 Az első kötetben a választások története és politikai geográfiája szerepel; a második a választókerületi adattár; a harmadik pedig azoknak a magyarországi településeknek a választási adatait tartalmazza 1939 és 1998 között, ahol kétezer választójogosultnál többet regisztrálnak (településenként egy-egy táblázattal). A CD-ROM-melléklet a fentieken túl az összes választókerületre és településre vonatkozóan tartalmaz adatokat a jelöltállítástól a mandátum megszerzéséig, táblázatok, grafikonok ezreivel mutatva be ezt az információkban gazdag világot. 2002-től az interneten is hozzáférhetővé tettük az országgyűlési választások történeti és jelenkori adatait. A www.vokscentrum.hu honlapon nemcsak a parlamenti választásokról, hanem az Európai Parlament hazai választásainak és az országos népszavazásoknak a legfontosabb adatairól is tájékozódhatnak látogatóink. A Politikatörténeti Intézet tudományos titkára, Ignácz Károly gondozásában ugyanitt az 1990 óta megtartott önkormányzati választásokról is sokféle bontású táblák állnak rendelkezésre.

Jelen kötetünk, a választási atlasz és a www.vokscentrum.hu az a triász, amely együttesen alkalmas arra, hogy sokrétű és kielégítő mélységű információt adjon a parlamenti választások iránt érdeklődőnek nemcsak országos, hanem települési szinten is. A kutatók számára a Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltárban 969 fond alatt található „Választástörténeti gyűjtemény” a két világháború közötti időszak választási jegyzőkönyveit tartalmazza, ha ilyen nincs, sajtóanyagok másolatával áll rendelkezésre.

Kötetünk második kiadása 1999-ben jelent meg; a harmadik kiadást az azóta megtartott három választásról szóló tanulmánnyal bővítettük. Az új kutatások fényében indokolttá vált az 1922. évi választásokról szóló rész újraírása. Erre azonban már nem kérhettük meg a tanulmány eredeti szerzőjét, mert Szabó Ágnes (1922–2001) egy évtizede elhunyt. Itt tisztelgünk az első kiadás óta elhunyt szerzőink, az „induló csapat” tagjai előtt: valamennyien a történelemtudomány doktorai voltak, nemcsak kiváló kutatók, hanem számos, ma már neves kutató és oktató mesterei is: Balogh Sándor (1926–2004), Borsányi György (1931–1997), Erényi Tibor (1923–1998), Gergely Jenő (1944–2009).

Jelen kiadásunk új munkatársaival oldódott a szerzői gárda Budapest-centrikussága is. Kovács László Imre és Fábián György a Szegedi Tudományegyetem oktatói, Paksy Zoltán a Zala Megyei Levéltár főlevéltárosa.

A következő kiadás, mely a parlamenti választások politkatörténetének újabb eredményeivel jelentkezik majd, terveink szerint DVD formában jelenik már meg. Nagyot változott a világ, s mind a kutatási eszközöket és módszereket, mind pedig potenciális olvasóink nagy részének mindennapi ismeretszerzését is az infokommunikációs eszközök használata határozza meg.

Végül a szerkesztő jó szívvel ajánlja e sokszerzős munkát a felsőoktatásban tanulóknak, a politikával hivatásszerűen foglalkozóknak, médiamunkásoknak és mindenkinek, akit magával ragad a választások páratlanul izgalmas világa. Olyan mikrokozmosz ez, amely a társadalom és az egyén életének különleges, de rendszeresen visszatérő heteiben megmutatja, milyenek is tudunk lenni mi, emberek, választók és választottak egyaránt.

Budapest, 2010. július

Hubai László
szerkesztő

Jegyzetek

Bevezetés

1 Ruszoly József: Országgyűlési képviselő-választások Magyarországon 1861–1868. József Attila Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar, Szeged, 1999.

2 A „szabályos” választás hiánya nem jelenti azt, hogy az így létrejött parlament törvényalkotása ne lenne kiemelkedő jelentőségű a magyar történelemben. Ilyen volt az 1865-ben megalakult országgyűlésben a kiegyezésről szóló törvény, majd az Ideiglenes Nemzetgyűlés hadüzenete a náci Németországnak, a földreformról szóló törvény, valamint a korabeli európai élvonalba tartozó választási törvény.

3 Berecz Sándor: A tökéletes választójog. Királyi Magyar Egyetemi Nyomda, Budapest, 1932. 69–70.

4 Lásd alább.

5 Parlamenti képviselőválasztások 1920–1990. 1. kiadás. Szerk.: Földes György és Hubai László. Politikatörténeti Alapítvány, Budapest, 1994. 339.; Parlamenti választások Magyarországon 1920–1998. Második, javított, bővített kiadás. Szerk.: Földes György és Hubai László. Napvilág Kiadó, Budapest, 1999. 377.

6 Magyarország XX. századi választási atlasza 1920–2000. I–III. k. + CD-ROM melléklet. Napvilág Kiadó, Budapest, 2001.

Rövidítések

AB Alkotmánybíróság

ASZ Agrárszövetség

BM Belügyminisztérium

BM. sz. belügyminiszteri rendelet száma

br. báró

CDU–CSU Kereszténydemokrata Unió–Keresztényszociális Unió (német)

Demisz Demokratikus Ifjúsági Szövetség

DNP Demokratikus Néppárt

EKGP Egyesült Kisgazda Párt

EMU Együtt Magyarországért Unió

EP Egységes Párt

EVK Egyéni választókerület

ÉME Ébredő Magyarok Egyesülete

Fidesz Fiatal Demokraták Szövetsége, utóbb: Fidesz-MPP – Fidesz-Magyar Polgári Párt; majd Fidesz-MPSZ – Fidesz-Magyar Polgári Szövetség

FKGP Független Kisgazda-, Földműves- (később Földmunkás-) és Polgári Párt

FMDP Független Magyar Demokrata Párt

gr. gróf

HVK Hazafias Választási Koalíció

IMF Nemzetközi Valutaalap (International Monetary Found)

KB Központi Bizottság

KBI Központi Bűnüldözési Igazgatóság

KDNP Kereszténydemokrata Néppárt

KDP Kereszténydemokratapárt – Keresztényszociális Centrum Összefogás

KEB Központi Ellenőrző Bizottság

KGSZP Keresztény Gazdasági és Szociális Párt

kh. kataszteri hold

KMP Kommunisták Magyarországi Pártja

KNEB Központi Népi Ellenőrzési Bizottság

KNEP Keresztény Nemzeti Egyesülés Pártja

KNP Keresztény Nemzeti Párt

KNT Keresztény Női Tábor

KP Köztársaság Párt

KSZGP Keresztény Szociális Gazdasági Párt

KV Központi Vezetőség

LMP Lehet Más a Politika

MCF Magyarországi Cigányszervezetek Fóruma – Roma Összefogás Párt

MDF Magyar Demokrata Fórum

MDNP Magyar Demokrata Néppárt

MDP Magyar Dolgozók Pártja

ME. sz. miniszterelnöki rendelet száma

MEFESZ Magyar Egyetemisták és Főiskolák Hallgatóinak Szövetsége

MÉP Magyar Élet Pártja

MFP Magyar Függetlenségi Párt

MIÉP Magyar Igazság és Élet Pártja

MKDSZ Magyar Kereszténydemokata Szövetség

MKP Magyar Kommunista Párt

MNFF Magyar Nemzeti Függetlenségi Front

MNP Magyar Néppárt–Nemzeti Parasztpárt

MOVE Magyar Országos Véderő Egylet

MP Munkáspárt

MRP Magyar Radikális Párt

MSZDP Magyarországi Szociáldemokrata Párt

MSZMP Magyar Szocialista Munkáspárt

MSZP Magyar Szocialista Párt

MSZZP Magyar Szociális Zöld Párt

MTA Magyar Tudományos Akadémia

MTI Magyar Távirati Iroda

MVPP Magyar Vidék és Polgári Párt

MVSZ Magyarok Világszövetsége

MZP Magyarországi Zöld Párt

NDP Nemzeti Demokrata Párt

NDSZ Nemzeti Demokrata Szövetség

NEP Nemzeti Egység Pártja

NF Nemzetiségi Fórum

NPP Nemzeti Paraszt Párt

NSZP Nemzeti Szabadelvű Párt

OMGE Országos Magyar Gazdasági Egylet

ONB Országos Nemzeti Bizottság

ORTT Országos Rádió és Televízió Testület

OTI Országos Társadalombiztosító Intézet

OVB Országos Választási Bizottság

őrgr. őrgróf

PB Politikai Bizottság

PDP Polgári Demokrata Párt

SA Sturmabteilung (Rohamosztag)

SS Schutz-Staffel (Véd-csapat)

SZDP Szociáldemokrata Párt

SZDSZ Szabad Demokraták Szövetsége

SZEB Szövetséges Ellenőrző Bizottság

SZKP Szovjetunió Kommunista Pártja

tc. törvénycikk

thj. törvényhatósági jogú város

tv. törvény

TVK Területi választókerület

ÚSZM Új Szövetség Magyarországért

vm. vármegye

VP Vállalkozók Pártja

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Moharos Éva
Borító Czeizel Balázs
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 279 0

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text, Libertinus Sans – SIL OFL