Devney Perry

HAVEN RIVER RANCH

CROSS
ROADS

KERESZTUTAK

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

1. fejezet

INDYA

– Ön Grant Kellert hívta. Kérem, hagyjon üzenetet, és a lehető leghamarabb visszahívom. Köszönöm.

Apu hangja után a sípszó visszhangzott az autó belsejében.

– Szia, apu! Csak azért hívlak, mert ideértem. Nos… majdnem.

Az elmúlt négy nap során a betonon gördülő kerekek duruzsolása volt az egyetlen társaságom. Texasból Montanáig számolatlanul hagytam magam mögött a kilométereket, és alig harminc volt hátra a célig.

De még nem álltam készen.

Azt kívántam, bárcsak megnyúlna az előttem álló út.

– Szeretlek! – tettem hozzá, mielőtt lezártam a hívást.

A GPS csilingelő hangon hívta fel a figyelmem, hogy hamarosan le kell fordulnom az országútról. Persze teljesen feleslegesen. Csak megszokásból írtam be a címet.

Évek óta nem jártam erre, de jól ismerem az utat. A főutakról letérve szakadozóvá vált minden mobilszolgáltatás.

Apu imádta ezt Montanában. Hogy az egyik pillanatban a világot beszövő háló része voltál. A következőben pedig a vidék úgy döntött, ideje lemondanod az elektronikáról. Mintha Montana tudta volna, hogy a képernyődet bámulod, ahelyett, hogy a szépségeit csodálnád.

Pedig gyönyörű. Sőt, lélegzetelállító.

Zöld mezők suhantak el az ablakokon túl. Szőnyegként terítették be az égbe szökő, fákkal borított lejtőket. A dombokon túl indigókék, hóval fedett bércek magasodtak.

A szívem a torkomban dobogott, ahogy az egyik dombra felérve egy tábla jelent meg előttem, ezzel a felirattal:

Crazy Mountain Tanyasi Bungalók

A betűk és az alattuk lévő nyíl is annyira elkoptak, hogy alig voltak láthatóak ilyen távolról. A fehér festék lepattogzott, nem bírta a forró nyarak kegyetlen napsütését és a rideg telek hidegét.

És ha visszafordulnék? Big Timber alig negyvenöt percnyire van a birtokról. Egy kisváros, amiben több a kocsma, mint a jelzőlámpa, de a szállodájára nem lehet panasz. Kivehettem volna ott egy szobát, hogy minél messzebb elkerüljem a Haven-birtokot.

Vagy egyszerűen továbbmehettem volna. Mi lett volna, ha megyek tovább, ameddig csak tudok?

Olyan könnyű lett volna elsuhanni a kijárat előtt. Az országúton maradni, és kideríteni, hogy hívják a következő várost. Sokszor jártam Montanában, de egyetlenegyszer sem mentem tovább a tábla után. Mindig ez volt a végcélom.

Ahogy ezúttal is.

Erőnek erejével rávettem a lábamat, hogy a gázt felengedve a fékre lépjen.

Elöntött az idegesség, ahogy lassan fordulni kezdtem. Görcsbe rándult a gyomrom, amint a murvás úthoz értek a kerekek.

A több ezer kilométeres úton sokat tűnődtem azon, hogy mit fogok tenni és mondani, amikor ideérek. Az összes elgondolás, az összes terv kiszállingózott a fejemből, és szétfoszlott, mint az autó nyomában felvert porfelhő.

Volt egyáltalán értelme idejönnöm? Apunak mindig is a birtok volt a kedvence. Ez volt a döntő érv? Nem láttam sok esélyt arra, hogy Havenék befogadnak maguk közé.

Különösen West.

Már a neve gondolatától is összeszorult a szívem. Utál engem a mostani helyzet miatt? Valószínűleg.

A Montanában töltött vakációk emlékei rohantak meg, végtelen hurokban ismétlődve. A tábortűz és a s’more{1} nyolcéves koromból. Ahogy kilencévesen vadvirágot szedtem. A tizenegy évesen hajtogatott papírrepülők. Az összetört szívem huszonhárom évesen.

Mi a fenét keresek itt?

Ez apu dolga lett volna, nem az enyém. Az engem fojtogató szorongás helyett ő felszabadult izgalmat érzett volna. Június volt. Imádta a júniusi Montanát, azt mondta, nincs párja sehol. Azt mondta, hogy a Crazy Mountains büszke, sziklás csúcsai megérintették a lelkét.

Neki kellett volna itt lennie. Ez egy neki való feladat volt. Mégis én kerülgettem a kátyúkat a botrányos állapotú úton.

– Atyaég… – mormoltam, mert úgy rázkódott a kocsi, mintha macskakövön derbiznék.

Mikor tették legutóbb rendbe az utat? Lelassítottam a Land Rover Defenderrel, és jobbra-balra kanyarogva kerestem a simább szakaszokat. Mint kiderült, hiábavalóan, azért megragadtam a kormányt, és követtem az utat.

A hegyek felé.

A birtok felé.

Fás ligetek szegélyezték az utat. A domborzatot követve haladt hegynek fel és völgynek le, néha szurdokokban, míg végül elérte a Haven-folyót.

Ezután végig a tiszta, hideg vizű folyam vonala mentén folytatódott. A folyó túl sekély volt még egy kenunak is, de legyezőhorgászatra megfelelt.

Felírtam a képzeletbeli listámra, hogy nézzem át a weboldalon kínált programokat. Nem derengett, hogy volt-e köztük horgászat… de persze lehet, hogy nem volt rá igény.

Az út feletti boltív jelölte a Haven-birtok kezdetét. A boltívet alkotó fa ugyanolyan megviseltnek tűnt, mint az országúti tábla. Az elmúlt négy év során felfeslett a barna kéreg, felfedve az alsó szürke réteget.

Olyan törődöttnek látszott, mint amilyennek éreztem magam. Egyértelműen újra le kell festeni. És ki kell hívni a megyei szolgáltatót, hogy egyengessék el az utat.

Az út mindkét oldalán fekete szarvasmarhák legeltek. Zöld fémpóznák között feszesre húzott szögesdrót akadályozta meg, hogy elkószáljanak.

A kerítés kifogástalan állapotú volt… nem túl meglepő. West sosem csinált titkot abból, hogy mi a legfontosabb számára a birtokon.

Egy vendéget is kirúgott volna az ágyból, ha az egyik tehén bejelenti az igényét a szobára.

A Defender zötykölődve haladt át a marharácson, és ezzel hivatalosan beléptem az üdülőpark területére.

Az első bungaló magányosnak tűnt. Üresnek. A környező gyep gondozatlan volt, a házra pedig a kapuhoz hasonlóan ráfért volna egy festés. A második ház ugyanilyen benyomást keltett.

Újabb két elem a listán. Ami lassan olyan hosszúra nyúlt, mint a bekötőút. Lehet, hogy csak ezzel a két bungalóval vannak gondok. Hátha a többi épületet sokkal jobban karbantartják.

A remény azonnal szertefoszlott a harmadik háznál, ami az első kettőnél is gyászosabb állapotban volt. Az egyik ereszcsatorna leszakadt, és tésztaszálként lógott a tetőről. A virágágyakat ellepe a gaz.

Ezek voltak a birtok legrégebbi és legkisebb bungalói. Az első látogatásom óta elavultabbak voltak a többinél. De elég rossz első benyomást tettek, fizető vendégekként máris a szállásom lemondását fontolgattam volna.

Nem voltak mindig ennyire lerobbantak, ugye? Vagy csak az emlékek szépültek meg? Mire ideértünk, apu szinte kiugrott a bőréből az izgatottságtól, hogy itt lehet. A hangulat rám és anyura is átragadt.

Nem láttuk tisztán a valóságot? Minden jobbnak tűnt? Barátságosabbnak?

Ezúttal nyoma sem volt lelkesedésnek. Rettegve vártam, mi vár a kanyaron túl.

Amikor feltűnt a következő bungaló, megkönnyebbült sóhaj tört ki belőlem. Láthatóan elkülönült az előző háromtól, és semmi kifogásolhatót nem láttam rajta. Még egy lila és rózsaszín petúniákkal teli kosár is lógott a tornác felett.

Ezután következett a legnagyobb privát bungaló. Erre csak futó pillantást vetettem. Majd később.

Egyelőre nem volt időm szembenézni vele.

Ezért a főépület vörös bádogtetejére szegeztem a tekintetemet. Mintha egy csapatnyi darázs kergette volna egymást a gyomromban.

Az épület elhagyatottnak tűnt. Csak két autó parkolt előtte. Ahogy kinyitottam az autó ajtaját, csak a madárcsicsergés és a levelek zörgése fogadott. Nem hallatszott nevetés. Sem beszélgetés.

Hol vannak a vendégek?

Lassan körbefordultam, befogadva a látványt. Igen, kicsit lerobbant. Túl csendes. De a lényege megmaradt, és elárasztottak az emlékek. Nyomasztó emlékek, amelyek kiszipolyozták az energiámat. Bántó emlékek, amelyek máig pengeként hasítottak belém.

A mellkasomat kezdtem masszírozni, hogy elűzzem a fájdalmat.

Éreztem, hogy nem fog menni. Nem maradhatok itt. Nem élhetek itt. Őrültség volt idejönni.

Ideiglenesen. Csak ideiglenesen kell itt lennem. Én döntöttem így. Így szólt a megállapodás.

Nem hátrálhattam ki.

Ezért elindultam a főépület irányába, a cipőm sarkának kopogása kísért, ahogy átsétáltam a parkolón. Szellő kapott a blúzomba és a nadrágomba. Megemelte a szőke tincset, amely észrevétlenül kiszabadult a reggel rögtönzött kontyból.

Öt lépcsőfok vezet a főépület tornácára. Minden lépés egyre nehezebbé vált. Hányszor rohantam fel ezen a lépcsőn? Hányszor rohantam be az előtérbe, mosolyogva és nevetve, boldogan… hogy ott lehetek.

Ezúttal minden erőmre szükség volt, hogy fellépjek a tornácra.

Ha átlépem a küszöböt, minden megváltozik. Nem lesz visszaút.

Nem vonulhatok vissza, nem menekülhetek haza.

Nem volt hova hazamenni.

Ezért kihúztam magam, és beléptem az ajtón, újabb elemekkel bővítve a listámat.

A tornácot nagyon alaposan le kell mosni. Székekre van szükség, ahova kiülhetnek beszélgetni a vendégek. Hintaszékekre, vörösekre, mint a tető. A kétszárnyú ajtónak is jól állna a vörös.

Ez lehetne a vezérszín.

Mélyvörös, mint a vér.

Mert a Crazy Mountain Tanyasi Bungalók megkapja a véremet. A verejtékemet.

A könnyeimből már épp eleget ivott.

Az ajtó felett a fába vésték az üdülőpark nevét.

Crazy Mountain Tanyasi Bungalók.

Uramég! Szörnyű név! Hogy nem tűnt fel eddig? Úgy hangzott, mintha leharcolt bódékban kellene laknod. Ahol osztozkodnod kell a helyen a jószágokkal.

Nem, ki kell találnom egy jobb nevet. Emiatt hatalmas veszekedésre számítottam. De biztos voltam benne, hogy nem ez lesz az utolsó. Valószínűleg az első órában felbosszantok valakit.

Az ajtó nyikorogva tárult ki. A zsanérok láthatóan sürgős olajozásra szorultak. Átható vaníliaillat fogadott az előtérben.

Senki sem állt a recepciónál, ezért rácsaptam az ezüstszín csengőre. Miközben elhalt a visszhangja, elfújtam a brosúrák állványa mellett égő gyertyát.

Ezeket a filléres vackokat azonnali hatállyal száműzetésre ítélem.

Az előtér kisebb volt, mint az emlékeimben. Mindig ilyen kopottas volt? Nem volt régebben… csillogóbb? Barátságosabb?

Lehet, hogy nem a hellyel volt gond. Hanem az én hangulatommal.

A pozitív, vidám hozzáállásom odalett az elmúlt négy évben.

Nos, az előtérnek határozottan volt egyfajta rusztikus vonzereje. De több fényre volt szükség. A faborítás eleve sötét volt, és az agancsokból készült csillár jelentette az egyedüli fényforrást. Az izzók túl aprók voltak, a fényük pedig túl sárgás ehhez a térhez.

És hol kódorgott a recepciós? Ismét a csengőre csaptam.

– Jövök már! – hangzott fel a kiáltás egy távoli folyosó irányából. Egy teljes percet kellett várnom, mire feltűnt egy fiatal nő. Az arcát jellegtelen fekete bubifrizura keretezte. – Üdvözlöm! – Miben segíthetek?

Viszonoztam a mosolyát, és a tengerészkék pólóra tűzött névtáblára pillantottam.

– Helló, Deb! Indya Keller vagyok.

– Üdvözöljük a Crazy Mountain Tanyasi Bungalókban!

Crazy. Mountain. Tanyasi. Bungalók.

Összerezzentem. Muszáj lecserélni a nevet.

Deb a pult mögötti papírokat kezdte böngészni, valószínűleg a nevemet kereste rajtuk. Van vajon számítógépe vagy iPadje? Mindent papíron intéznek? Amikor sikertelenül zárult a kutatása, zavartan pillantott fel rám kék szemével.

– Ööö… foglalása van nálunk?

– Nem, nincsen. Curtishez jöttem.

– Ó! – Láthatóan megkönnyebbült. – Épp most láttam a konyhában. Megkeresem, és szólok neki, hogy itt várja. Miss…

– Keller. Indya Keller.

– Tényleg. Bocsánat! – Színpadiasan fintorgott. – Nagyon rossz a névmemóriám. Mindjárt jövök.

A pultnak dőltem, és masszírozni kezdtem az orrnyergemet. Aztán az órámra pillantottam. Négy harminc. Még korán volt. És a legrosszabb résznek még neki sem láttunk.

Deb 16:39-kor tért vissza kipirulva és lihegve.

– Curtis mindjárt jön. Elnézést. Kiment a pajtába, és nem szólt.

– Semmi gond. Ha már úgyis várnunk kell, kérhetnék egy szobát?

– Ó! Ööö… – pislogott meglepetten néhány pillanatig, aztán elővett egy laptopot. Ezek szerint van számítógép. – Hogyne, persze. Itt, a főépületben? Vagy egy privát bungalót szeretne?

– Itt, ha nem gond.

Később elfoglalom valamelyik házat. Miután megtárgyaltunk egy-két sürgős ügyet.

Deb épp végzett az adataim rögzítésével, amikor valaki megköszörülte a torkát.

Curtis sétált be az előtérbe koszos csizmában, kopott farmerban és egy kifakult, fehér patentgombos zöld ingben. A hajában több ősz szál volt, mint fekete, az arca finom szarkalábai ráncokká mélyültek. Soványnak tűnt. Fáradtnak. Sántított. Miért sántít?

Az elmúlt négy év alaposan elbánt Curtisszel. Én is tudtam volna mesélni. Talán nem volt az arcomra írva, mint az övére, de nem csak számára volt nehéz ez az időszak.

– Helló, Curtis!

– Indya… – A pillanat törtrészéig ellágyult a tekintete, mintha egy régi barátot látna. Aztán eszébe juthatott, hogy miért vagyok ott, és a gyengédség minden nyoma eltűnt. Pengényire szűkült a szája, és a folyosó felé bökött az állával. – Az irodába megyünk. Deb, adj egy szobát Miss Kellernek. A ház vendége.

– Már rajta vagyok.

A lány egy tréfás tisztelgés után visszatért a munkájához, csak úgy kopogtak a körmei a billentyűzeten.

Senkinek sem lenne szabad ingyen szobát adnia, még nekem sem. De befogtam a számat, és követtem őt a folyosón. Ahogy sántítva lépkedett.

Rég nem láttam a főépületnek ezt a részét. Bepillantottam minden nyitott ajtón, ahogy elhaladtam mellettük. Egy takarításra váró mosdó. Egy apró, poros iroda. Egy bántóan rendetlen raktárhelyiség.

A tennivalók listája egyre csak bővült, és megjelent a fejfájás távoli ígérete.

Curtis belépett a folyosó végén lévő helyiségbe (a sarokirodába), és felkapcsolta a villanyt. A levegő állott volt. Porfelhők kavarogtak az ablakon beszűrődő fényben. A helyiség nem volt túl nagy, de az ablakok miatt annak tűnt. Odakint zöldellő ligetek és erdők nyújtóztak a láthatárig.

– Foglalj helyet! – A diófa asztal felé intett. – A fiúk mindjárt ideérnek. Hozok néhány széket nekik. Kérsz valamit inni?

– Nem, köszönöm. – Kedvesen rámosolyogtam.

Nem viszonozta a gesztust, ahogy kifelé tartott.

A gondosan az asztal alá tolt székre nézve a torkomban dobogott a szívem. Leülve kiderült, hogy a bőrborítás hideg és merev. Deréktájon túlzottan kitüremkedett, a karfája durva műanyagból készült. Vagy teljesen új volt a szék, vagy nagyon régen nem ült benne senki.

A látogatásom okából kiindulva valószínűleg az utóbbi.

Nem éreztem úgy, hogy jogom van ott ülni. Ebben a szobában.

Nem éreztem úgy, hogy Montanában lenne a helyem.

Curtis három összehajtható székkel a hóna alatt tért vissza. Egyenként kinyitotta őket, és valósággal a padlóhoz csapva felállította mindet; mindegyik csattanásra összerezzentem.

Három szék. Három Haven.

Az asztal rossz oldalán.

– Én, ööö… Végigsimított a haján, amitől égnek meredtek a szálak. Aztán a mondat befejezése nélkül kisietett.

Számítani lehetett arra, hogy kínos lesz. És még el sem indultunk a lejtőn.

Görcsbe rándult gyomorral várakoztam, a poros asztallapra szegezve a tekintetemet. Ha körülnézek, csak újabb tennivalókat találtam volna az így is hosszú listámra.

Ezt apunak kellene intéznie. Ő tudta volna, hogyan oldja a feszültséget. Tudta volna, hogyan enyhítse a csapást.

Curtis négy üveg vízzel tért vissza. Letette őket az asztalra, egyet magához vett, és a legtávolabbi székre ült.

– Köszönöm. – Lecsavartam az egyik üveg kupakját, és ittam egy kortyot.

Curtis nem nézett rám. Először az üvegét bámulta. Aztán a kopott csizmáját. Majd a távolba meredt az ablakon át.

A ránk telepedő csend ugyanolyan kellemetlen volt, mint a székben ülni.

– A fiúk még nem tudják. – Curtis motyogva mondta ki a szavakat, de úgy hatottak rám, mintha a fülembe üvöltött volna.

– M-micsoda?

– Nem tudtam, hogy mondjam el nekik.

Eltátottam a számat.

– Szóval egyszerűen… nem mondott semmit?

Megrázta a fejét.

A fenébe! Komolyan? Hogy tarthatta mindezt titokban? Ez volt a büntetésem, amiért próbáltam segíteni? Végignézni, ahogy elmondja a rossz hírt? Vagy azt várta, hogy én vállaljam magamra?

Lüktetni kezdett a halántékom. Ó, igen, ebből migrén lesz estére.

– Mondja el nekik!

Kihúztam magam, és az asztalra tettem a széttárt ujjú kezeimet.

Az én asztalom.

Ez az én asztalom volt.

Nem vendég voltam itt. Nem külső szemlélő. Üzleti ügyben jöttem.

Azt kellett tennem, amire apu tanított.

Ettől a pillanattól kezdve az én kezemben lesz a gyeplő. És igenis ráveszem Curtist, hogy vallja be a fiainak: én vagyok a Crazy Mountain Tanyasi Bungalók új tulajdonosa.

– Rendben – bólintott Curtis.

Teljesen elsápadt, amitől összeszorult a szívem.

Egy egész hónapja volt közölni a hírt. Ha nem róla lett volna szó, egy szemernyi szánalmat sem éreztem volna. Mindezt magának köszönhette.

De nem tehettem ezt Curtisszel. Ő segített fel az első lovamra. Összebarátkozott az édesapámmal. Gondoskodott arról, hogy a családom mindig visszavonulhasson ide a világ elől.

Ha nem képes rá, ha nem tudja elmondani Westnek és Jaxnek, akkor megteszem helyette.

Léptek közeledtek a folyosón.

Kiegyenesedtem, zakatolt a szívem. Lélegezz! Be és ki.

Négy napja voltam úton, erre a pillanatra készülődve, mégsem álltam készen. Nem voltam kész szembenézni vele.

– Apu? – kiáltotta Jax.

Huh. Kiengedtem a visszatartott levegőt. Nyilván nem tarthatott sokáig a megkönnyebbülésem, de minden tizedmásodpercért hálás voltam.

– Itt vagyok! – Curtis tekintete nem mozdult el az ablakról.

Jax könnyed léptekkel suhant be az irodába, csak akkor torpant meg, amikor meglátott.

– Üdv! Elnézést, azt hittem, apu egyedül van.

– Helló! – Felálltam, és kezet nyújtottam. – Indya Keller.

– Örvendek a szerencsének, asszonyom. – Az arcomat tanulmányozta, ahogy kezet ráztunk. – Vagy már találkoztunk korábban?

– Igen – bólintottam. – De nagyon rég.

Amikor legutóbb láttam Jaxet, az utolsó évet járta a gimnáziumban. Vajon továbbtanult? Vagy itt töltötte az elmúlt négy évet?

Széles vállán kemény munkával szerzett izmok feszültek, a korábban lágy vonások megkeményedtek. Sötétszőke sörték borították az állát. A mosolya könnyed volt. Megnyerő. Ebben különbözött a bátyjától.

West mosolya is megnyerő volt, de sosem felszabadult.

Jax az apja melletti székre telepedett, átvetve a jobb bokáját a bal térdén. A tartása nyugodtnak tűnt, de összeszűkült szemmel próbált rájönni, mit keresek az asztal rossz oldalán.

– Miről van szó?

– Várjuk meg Westet – javasolta Curtis.

Jax helyeslésként is értelmezhető mormogással az egyik vízért nyúlt, és lehajtotta a felét, mire újabb léptek hangja töltötte meg a folyosót.

Teknősként akartam behúzni a fejemet, de észbe kaptam, és kiegyenesítettem a hátamat. Magamra öltöttem a közelmúltban tökélyre fejlesztett közönyös arckifejezést. Amit Blaine annyira utált. Ami ironikus, mert épp a házasságunk kényszerített rá az elsajátítására.

De a semleges külső ellenére a szívem egyre hevesebben kalapált. Aztán megállt. Ahogy West belépett az ajtón, minden megállt.

A környező világ elhomályosult, és elállt a lélegzetem.

Istenem, de jól néz ki! Ugyanolyan erőteljes és jóképű, mint azon a napon, amikor megfogadtam, hogy soha többé nem teszem be ide a lábam. Kócos, sötét haján egy kör alakú vonal futott körbe, mintha órákon át kalap lett volna rajta, és utána az ujjaival próbálta volna lesimítani. Szoborszerű állát sűrű, sötét borosta fedte.

Széles termetével teljesen kitöltötte az ajtókeretet. Könnyű pamutingének felső két gombja ki volt gombolva, felfedve napbarnított, izzadt bőrét. A kopott Wrangler farmer farzsebéből két bőrkesztyű kandikált elő.

– Mi… – kezdte volna, de amint megpillantott az asztal mögött, megtorpant a küszöbön. – Indya?

Egyszer, réges-régen, éltem-haltam ezért az érdes hangért.

– Szia, West!

Barna szeme végigpásztázott az arcomon, minden apró részletet megvizsgálva. Aztán a bal kezemen állapodott meg. Az ujjamon, ahol korábban a gyémántos gyűrűt hordtam.

– Ülj le te is! – kérte Curtis.

West tekintete az apjára siklott. Bármit is látott, megfeszült tőle a teste, és összeszorította a fogait.

– Inkább állok.

Micsoda meglepetés!

West Havennél makacsabb és konokabb embert nem hordott hátán a Föld.

{1} tipikus táborozós édesség: két szelet csokival bevont keksz között egy – általában tábortűz felett – olvasztott mályvacukor. Neve a some more (am. még egy kicsit) rövidítéséből adódik. – A szerk.