TÖRÖTT IDŐ

Patricia Berler

TÖRÖTT IDŐ

Berler Patricia

Törött idő

Copyright © 2026 Berler Patricia

Minden jog fenntartva

Figyelmeztetés

A mű gyermekkori bántalmazás és trauma leírását tartalmazza. A leírt események mélyen felkavaróak lehetnek, ezért a könyv elolvasása kizárólag 18 éven felülieknek ajánlott.

Jogi nyilatkozat

Ez a könyv megtörtént eseményeket dolgoz fel. Az érintett személyek magánéletének és személyiségi jogainak védelme érdekében a szerző a neveket, helyszíneket és bizonyos beazonosításra alkalmas részleteket megváltoztatta. Minden egyéb egyezés a valósággal csupán a véletlen műve.

A kiadvány bármely részének sokszorosítása, másolása a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos.

Felelős kiadó: Berler Patricia (magánkiadás)

E-mail: berlerpatricia@gmail.com„

Az ártatlan gyermek a sötétségtől fél, a bűnös ember pedig a világosságtól.”

– Daniel Kolenda

Családi idill

– Hol vagy Verácska?

– Mindjárt jövök! – érkezik a válasz azzal a pimasz gyermeki hanggal a szoba felől.

– Gyere kislányom! Nagybátyád bármikor megérkezhet, segíts megteríteni!

Vera szinte nem is hallja Katalin szavait. Most kapott néhány új ruhát a nővéreitől, amit ők már akkor sem használnának, ha jó lenne rájuk. A kinyúlt pólókon még ott érződik a nővérei parfümjének illata, és bár a divatból rég kimentek, Verának minden egyes darab egy kincs. Szerencsésnek érzi magát, amiért ő a legfiatalabb, kilenc éves és egyre több dolgot örökölhet meg. Sorban fel is próbálja őket, legszebbnek ma a rózsaszín-fehér csíkos inget találja, így ma ebben lép fel a képzeletbeli koncertjén. Az ágy tökéletes színpad, onnan lehet igazán jól látni a táncoló tömeget. Mikrofonként ma a távirányító szolgál, de szinte bármivel helyettesíthető, ami elfér az apró kezecskében. Az előadást azonban megzavarja Katalin sürgető pillantása az ajtóból.

– Jövök anya – sóhajt Vera.

– Lesz időd később – inti le Katalin – Tudod, hogy csak akkor tud jönni Öcsi bátyád, amikor hazavetődik külföldről.

– Tudom, anya. Nekem is hiányzik. Figyeld csak meg, hogy megint lesz egy vicces története arról, hogy elrontottak valamit rakodás közben!

Amíg bent a házban az ebédhez készülődnek, a családfő az udvaron babrál az autónál valamit. Egyszerű autó, csak a munkába járáshoz kell. Se pénz, se szükség nincs drága, új járműre. Persze korából adódik, hogy mindig szerelni kell rajta ezt-azt, de őszintén szólva Hollósi Gyula talán még élvezi is ezt a kis időt a kocsival. Nem azért, mert a családjával nem tölti szívesen a pihenését. Tény, hogy inkább a tévé előtt ülős fajta, de tekintete sokszor fordul az ajtó felé, akkor is mikor belemerül a filmekbe, hogy a többiekre is figyeljen. Gyula – vagy ahogyan mindenki szólítja, Gyula bá’ – mackós alkat, jópofa fickó. Csendes ember, talán kiabálni sem hallotta soha senki. Olyannyira egyszerű, akárcsak az autója. Ellenben Katalinnal, aki igazi tűzről pattant asszony. Vele nem lehet nagyon vitába szállni, próbálkozni szoktak ugyan, de nem járnak sikerrel. Kis termetű nő, jó erős hanggal.

A nyári nap sugarai délhez közeledve már eléggé felforrósították a levegőt. Medence az udvaron – még a felfújható is – luxuscikknek számít, amit a háromgyerekes család nehezen engedhetne meg magának. Felfrissülést ilyenkor a kerti csapra erősített slag adhat, igaz abból is kettő kell, mert egy rövid és valakinek össze is kell fognia őket.

Gyula bá’ ebben a hőségben már kissé erőtlenül áll az autó fölé hajolva. Fél karjával a motortér szélén támaszkodik, mikor mellé toppan Vera.

– Sokáig tart még, apa? – kérdezi kissé türelmetlenkedve.

– Add nekem azt a tízes villáskulcsot onnan a ládából – mutat rá Gyula, miután kezével letörölte a verejtékes homlokát.

Vera egy ideig elbíbelődik a látszólag elhasználódott szerszámok felett, majd a kezébe kap egyet.

– Ez az? – emeli fel büszkén.

– Az – mosolyog rá az apja – De menj szólj Eszternek kérlek, hogy jöjjön ide.

Eszter – Vera nővére – igazán belevaló lány. Sosem volt olyan tipikusan lányos, sokkal inkább érdekli a szerelés, favágás, vagy bármi, ami köztudottan férfiasabb elfoglaltság.

– Ha megtalálod a tízes villáskulcsot, megmutatom hogyan kell kivenni az akksit – mondja Gyula.

– Azt majd én megoldom – rántja meg vállait Eszter – te menj csak, ha jól hallom megjött Öcsi bátyja.

Drága autó parkol le a ház előtt. Olyan fajta, ami látszólag egyenesen a szalonból gurult ide, ha pedig baja lenne, valószínű szervízben orvosolnák. Hollósi Ottó érkezett, Öcsi bácsi. Ötvenes éveiben járó, őszülő, pocakos férfi száll ki az autóból. Kedves tekintete pásztázza az udvart, testvérét keresve.

– Gyuszikám! – kiáltja hangosan, mikor észreveszi a motortérből kibújó testvérét – Nézzenek oda! Mi baja megint? El kéne már adni, folyton csak a nyűg van vele!

Ottó szorosan átöleli Gyulát, Vera szinte felderül. Ottó mindig hozott egy vicces történetet, vagy egy kis apróságot, amivel Vera érezte, hogy külön is figyel rá.

– Verám! Mekkorát nőttél megint! Kész hölgy lettél! – hajol oda a kislányhoz és megpöccinti az orrát. Vera érezte a férfi ujján a hűvös aranygyűrű érintését, és zavartan elmosolyodik.

– Képzeld, főztünk neked és készítettünk sütit is! És képzeld, Picike, a cicánk, elment valahova, de már visszajött. És képzeld, ötös lett az utolsó matekdolgozatom is, gyere megmutatom – hadarja Vera, miközben Ottó kezét egyre beljebb húzza a házba.

– Nyugalom kislány! Nyugalom! – nevet nagyot Ottó – Lesz rá időnk, hogy bármit megmutass nekem.

Elhagyva már a déli órát is, a család ebédhez lát. Katalin talán semmit nem szeret annyira, mint amikor főzhet másoknak. A szép vasárnapi napon a szokásos csontleves kerül az asztalra, főételnek jókora adag pörkölt házi tésztával, desszertnek pedig finom almáspite sült. Az édes-savanykás almaillat bejárja az egész házat. A szűkös kis konyhában alig-alig fér el a sok ember. Minden falon konyhaszekrény kapott helyet, mind különböző színű és formájú, az almazöld színűre festett fallal különösképp nem mutatnak valami jól, de ha Katalin zöld falakat szeretne, akkor bizony zöld falak lesznek. Kertre néző ablak alatt kapott helyet az étkezőasztal.

– Hogyhogy nem jöttetek a misére? – szegezi a kérdést Ottó Gyulának. – Legalább ilyenkor, amikor én is itthon vagyok.

– Szoktunk menni – nyugtázza Gyula bá – Nem kell mindig.

– Neked készültünk – vág közbe Katalin a kapkodás közben egy félmosollyal –, inkább mesélj, miért tudtál ilyen sokára jönni csak haza?

– Lebetegedett egy kolléga és engem raktak át arra az útra is, így még egyszer ki kellett mennem Spanyolországba. Nem baj, előfordul ez a kamionosokkal. Most cserébe többet lehetek itthon, csak egy rövid, két napos útra kell kimennem jövőhéten. Egy éjszaka, másnap jövök is vissza – mondja Ottó, miközben tekintete Verán időzik.

Júlia érkezik haza, a legidősebb a három lánytestvér közül. Sötét haja élesen keretezi arcát, mely szigorhoz összevont karjai adnak még határozottságot.

– Szia Öcsi bátyus! Azt hittem megvártok az ebéddel – jelenti ki sértődötten, mint aki azonnali magyarázatot követel.

– Hát aki csavarog… – jegyzi meg gúnyosan Katalin éles hanggal, amire persze Julcsi is jobbnak látja, ha inkább csendesen helyet foglal.

– Ó, hagyjátok! – nevet hangosan Ottó – Ekkora lánynak már igazán nem az a dolga, hogy folyton otthon üljön. Készüljetek is, mert ahogy Verácskámat látom, lassan nála is sorban állnak majd a fiúk.

– Na, na! – horkant fel Gyula mérgesen – Az azért még messze van. Könnyen viccelődsz ezzel, hiszen két fiad van.

A levegő egy pillanatra megfagy, mintha az asztalnál ülők keresnék hogyan reagáljanak. Csak a kanál koccanása hallatszik a tányérokon.

– Tényleg… Hogy vannak a fiúk? – töri meg a kínos csendet Katalin.

– Atinak jó lett a bizonyítványa, úgyhogy ígértem neki valamit jutalmul. Most azt találta ki, hogy gitározni szeretne – húzza ki magát büszkén Ottó – Petikém meg csak nő és nő, hihetetlen, hogy elrepült ez a három év.

– Én is kitűnő lettem – emeli fel tekintetét Ottóra Vera –, kaptam is érte egy új kirakóst. Már majdnem kész is van, megnézed?

– Meg, bizony! Ha megettük, utána megmutathatod. De mit szólnál, ha tőlem is kapnál valamit, amiért ilyen ügyes voltál?

– Semmi szükség ilyesmire – vág közbe Gyula – nem azért kell jól tanulni.

– Nem is olyasmire gondoltam – folytatja Ottó – Mi lenne, ha elkísérnél engem arra a rövid útra? Világot láthatnál, jó kis kirándulás lenne!

Vera arcocskája kivirul, csillogó szemekkel néz édesanyjára, megengedi-e ezt? Létezik, hogy őt vinné egy ilyen nagy útra? Hogy ő lehet ilyen szerencsés, hogy kipróbálhatja milyen kamionban utazni?

– Ne butáskodj, nem gyereknek való a kamionozás – legyint Katalin – Miért nem Attilát viszed? Mégis fiú, s mondja is mennyire szeretne menni veled egyszer.

– Ati majd jöhet velem még rengetegszer. De ez egy rövidke út, egyetlen éjszaka. Egyik nap elmegyünk, másnap jövünk is vissza. Verácskának már ez is nagyon nagy élmény lenne. Még arra is lenne időnk, hogy valahol megálljunk venni új iskolatáskát a jövő évre. Tudjátok, hogy vigyáznék rá.

– Kérlek Anya! Nagyon jól fogok viselkedni! – kérleli anyját Vera.

Katalin és Gyula egymásra néznek. Szavak nélkül is értik egymást. Mosolyognak, majd engedően mindketten bólintanak egyet.

Vera nem győz hálálkodni, azonnal Ottó nyakába ugrik aztán indulna is tovább a szobájába, hogy kiválassza mit visz magával, de Öcsi bácsi nyugalomra inti.

– Nyugalom, még van pár napod – mondja, miközben Verát visszahúzza és combjára ülteti.

A süteményt és a kávét már a verandán szolgálja fel Katalin.

Az ebéd végeztével a konyha szépen lassan kiürül. Ki-ki megy a saját dolgára, csak a nagybácsi marad az étkezőasztalnál a legkisebb lánnyal. Ottó ölében simogatja Vera hátát, majd ujjával óvatosan eltolja a kislány arcából aranyló barna hajtincsét.

– Ez lesz a mi titkos közös kalandunk – mondja, és a kislány homlokára helyezi ajkait

Jövő héten

A napok vánszorogva telnek. Csak néhányat kell aludni, Vera mégis úgy ébred minden reggel, hogy számol vissza. Még mielőtt a szemét kinyitná, ujjaival mutatja a sötétben, hogy még öt, még négy…

– Anya! Már csak négyet kell aludni, igaz? – szalad a konyhába Katalinhoz.

– Igen, annyit – válaszolja megnyugtató hangon, miközben konyharuhával töröl szárazra egy poharat.

– Nem kezdünk el összepakolni? – türelmetlenkedik és lábaival dobol a járólapon.

– Verám, nyugalom. Van időnk. Menj ki játszani inkább! – kérleli édesanyja.

– Örülj, hogy te mehetsz – szól közbe Eszter, ki maga is vágyott egy ilyen lehetőségre. Sokkal inkább magának valónak érzi ezt az utat, hiszen ő sokkal inkább kedveli az ilyesmi férfias munkákat, mint a húga vagy akár a nővére. Az ajtónak támaszkodik, karjait szorosan összefonja mellkasa előtt és tekintete sötétebb a megszokottnál.

– Te úgyis mindig mindent megkapsz. Te vagy a kedvenc.

– Ne legyél ilyen undok – szomorodik el Vera.

– Nem vagyok undok – tisztázza magát Eszter –, ez egyszerű tény. Te vagy a család kiskedvence, neked mindent szabad, neked mindent lehet. Eszter sarkon fordul, nehéz léptei végig dübörögnek a házon.

Vera elgondolkodik. Mégis hogy érti ezt? Talán amiatt ilyen nagylelkű vele mindenki, hiszen ő maga is mindig nagyon igyekszik. Ezt az utat is a kitűnő bizonyítványért kapja. Ha ők is ilyen jó tanulók lennének... És amúgy is. Ő és Öcsi bátyja nagyon jóban vannak. Legalább úgy vigyáz rá, mint a saját apja. Ez a gondolat megnyugtatja, hiszen semmi baj nem érheti, ha Öcsi bácsi mellette van.

A nyári szünet összehozza a környék gyerekeit, hol egy közös biciklizésre, hol egy sétára vagy csak egyszerűen egy nagy hangoskodásra a házak között. Az egészen kicsitől a nagy kamaszig minden korosztály együtt tölti a délutánt. A por felkavarodik a biciklikerekek alatt, a hangos nevetések messze elszállnak a kerítések felett, de Vera gondolatban már a határon túl jár.