Charissa Weaks

THE

WITCH

COLLECTOR
A BOSZORKÁNYSZEDŐ

Ventus Kiadó

Tartalom

A BEGYŰJTÉS NAPJA

I  A TŰZ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

II  ÚT AZ ERDŐBEN

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

III  A TÉLI ÚT

33

34

35

36

37

38

39

40

IV  TÉLVÁR

41

42

43

44

ELŐZETES A ROMVÁROSBÓL

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

A családomnak.

Ti vagytok számomra a fény a sötétségben.

Végtelenül szeretlek benneteket.

És minden írónak, aki aggódik,

hogy nem elég jó,

hogy nem bírja tovább,

hogy nem fog sikerülni.

Elég jó vagy. Képes vagy rá. Sikerülni fog.

A BEGYŰJTÉS NAPJA

Nyolc hosszú év telt el azóta, hogy a Boszorkányszedő magával vitte a nővéremet.

Minden szüreti hold idején belovagol a völgyünkbe, fekete köpenye a szélben csapkod, és egyikünket Télvárba, a halhatatlan Fagykirály otthonába kíséri, hogy mindörökre ott maradjon. Így megy ez már száz éve, és ma ismét eljött ez a nap – a begyűjtés napja. De a Boszorkányszedő nem értem jön. Ebben biztos vagyok. Én, Raina Bloodgood, huszonnégy éve élek a faluban, és huszonnégy éven át elment mellettem.

Az ő hibája.

Vannak nők, akik férjre vágynak. Otthonra, gyerekekre. Mások az árnyékban lopott lázas csókok után sóvárognak, a csábítás leheletére a bőrükön. Én? Csak a családomat akarom. Együtt, szabadon. Illetve még a Fagykirályt és a Boszorkányszedőjét is.

Holtan.

És ma valóra váltom a kívánságomat.

I

A TŰZ

1

RAINA

A kora hajnal zord fényében besurranok a pék kalyibájának hátsó ajtaján, lekapok két kenyeret a hűtőállványról, aztán kiosonok az alvó falunkat lepő ezüstös ködbe. Senki sem lát. Senki sem hall engem. Egész életemben csendes és észrevétlen voltam, megszoktam, hogy én vagyok a mellőzött boszorkány, akinek nincs hangja. De soha nem voltam tolvaj, és soha nem voltam gyilkos.

Azt hiszem, az emberek változnak.

A kenyeret a kötényembe bugyolálva sietek be a kunyhóba, amelyen anyámmal osztozom, és előrángatom a csomagomat az ágy alól. Az élesztő és méz édes illatára üres gyomrom megkordul, de koncentrálnom kell. A lopott kenyér megmenthet minket az elkövetkező napokban.

Az elmúlt hetek okot adtak arra, hogy elhiggyem, azok, akiket szeretek, más jövőben élhetnek tovább, mint abban a félelemmel, rettegéssel és veszteséggel terhesben, ami oly sok éven át tárult elénk. Végre hátrahagyhatjuk Ezüstzugot és a völgyet, és új életet kezdhetünk valahol messze, ahol biztonságban leszünk a halhatatlan uralkodók rideg szorításától. Csak előbb el kell rabolnom a Fagykirály jobbkezét, rá kell kényszerítenem, hogy vezessen át a tiltott Fagyvíz-erdőn, rajta kell ütnöm a király jól őrzött kastélyán, Télváron, meg kell ölnöm az ellenségeimet, és ki kell mentenem a nővéremet.

Egyedül.

Miután a kenyereket a többi holmi mellé teszem, amit a menekülésünkhöz összekészítettem, visszalököm a csomagot a rejtekhelyére. A falu legtöbb fiatal boszorkánya valószínűleg éppen a családjával összebújva aggódik, hogy vajon elviszik-e őket, miközben én az egyszemélyes lázadásomat tervezem.

A völgy többi boszorkányával ellentétben én sosem féltem attól, hogy kiválasztanak. A boszorkányjárók dallal szövik a varázst, az ősök nyelvén, elikeshül. Mivel némának születtem, megtanultam úgy szőni a mágia szövetét, hogy az elikesht az anyámtól tanult nyelvre fordítom: a kézzel beszélt jelnyelvre.

Nehéz feladat így varázsolni. Néha elrontom. Egy szót itt, egy refrént ott. Ez a küzdelem és a tény, hogy egyetlen boszorkányjel sem mutatkozik a bőrömön, láthatatlanná tett a begyűjtés idején. A kiválasztott boszorkányjárók az északi határ és Télvár védelmében segédkeznek. Mit akarna Colden Moeshka, a Fagykirály, egy olyan tehetségtelen boszorkánytól, mint én?

Vigyor kísérti az ajkamat.

Ha tudná, mire vagyok képes!

Kemény puffanás dobban az ajtón, a hang a csontjaimban rezdül. Először azt hiszem, talán anyám az, aki a karjából potyogó almákkal, a lábujjaival kopogtat, hogy engedjem be. De a halál jellegzetes szaga csap át a küszöbön. Enyhén, de jelen van.

Kinyitom az ajtót. Egy galamb fekszik a földön széttárt szárnyakkal, mozdulatlanul. Gyengéden a karom hajlatába fektetem a madarat, ujjaimmal végigsimítom a fejét és a begyét, és beviszem a házba. Úgy tűnik, megsérült a nyaka, életben van, de már alig-alig. Legfeljebb néhány percem van, hogy megmentsem.

Legtöbbször elkerül a lehetőség, hogy segítsek. Biztonságosabb, ha senki sem tudja, hogy gyógyító vagyok. Sosem mertem elmondani a szüleimnek, sem másnak. Még a barátomnak, Finn-nek sem. Csak a nővérem, Nephele tudja, hogy birtokában vagyok ennek a képességnek. Mindig azt mondta, hogy legyek hálás, amiért nincsenek rajtam boszorkányjelek, mert a bennem élő erő értékessé tesz.

És ami értékes, azt elzárják.

Ahogy a halál szaga egyre erősebb lesz, leülök anyám székébe a kandalló mellé, és az ölembe fektetem a galambot. Olyan illat ez, mint a fenyőtű és a nyirkos moha, egy csipetnyi hűs esővel keveredve. Mélyen beszívom a levegőt, behunyom a szemem, magamba szippantom a szagot, és figyelem, ahogy a galamb életének csillogó, feltekeredett fonalai lebomlanak, mint cérna az orsóról.

Nem vagyok benne biztos, hogy ez a legbölcsebb döntés, tekintve, hogy mit kell ma véghez vinnem. A gyógyítás fárasztó lehet, attól függően, hogy mennyire van közel a halál, és mekkora az élet, amit újra össze kell szőnöm. Egy aprócska galamb azonban nem jelenthet túl nagy erőfeszítést. Nem hagyhatom csak úgy meghalni.

Koncentrálok, és elképzelem, ahogy a halvány fonalakból csillogó szövet lesz, a galamb pedig a völgy fölött szárnyal. Ez minden mentés első lépése – létrehozni az akaratom vízióját. Ezután felidézem az ősi dalt, amelyet azóta ismerek, mióta először megláttam az élet szálait egy haldokló őzgidában, és a kezemmel formálom a szöveget.

– Loria, Loria, anim alsh tu brethah, vanya tu limm volz, sumayah, anim omio dena wil rheisah.

A fonalak izzanak és remegnek, úgy vonzódnak egymáshoz, mint vas a mágneshez. Tovább énekelek, addig ismételgetem a szavakat, amíg a szálak össze nem állnak, és az élet arany szövete ismét stabil és ragyogó nem lesz.

A galamb szárnya megrebben és felborzolódik. Amikor kinyitom a szemem, a szíve olyan hevesen ver, hogy minden egyes dobbanásra megmoccan a mellkasa. Apró szeme is kinyílik, és már fel is röppen, faltól falig szárnyal. Kilököm a zsalugátert, nézem, ahogy felszáll a hidegbe, és eltűnik a távolban, az erdőhatár közelében.

Kicsit fáradt vagyok, és szédülök, hideg verejték ül ki a homlokomra, de majd összeszedem magam. Amikor egy, a véghez ilyen közel sodródott életet gyógyítok meg, abban az a legfurcsább, hogy az elragadott halál árnyékként tovább tekereg a lelkemben. Csak egy maréknyi halált rejtegetek, de mindegyiknek érzem parányi sötétségét.

Elkezdem becsukni a zsalukat, de inkább megállok gyönyörködni a reggeli falu látványában – talán utoljára. Nyugatra, ahol a Fagyvíz-erdő a dombokra telepedik, boszorkányjárók éjszakai csapata vonul az erdőszélen, az őrtorony közelében. Szellemként siklanak a homályban. A ködben, közvetlenül a falu zöldjén túl, néhány nő tűnik fel kelet felől. Almával teli kosarakat cipelnek a fejükön, leheletük felhője veszi körül őket. Egyelőre minden más nyugodt a faluban, amely az év legrettegettebb napjára készül.

Miután felszítom a tüzet, kendőre cserélem a köpenyemet, és a munkaasztalomhoz lépek. A nap már majdnem felkelt, ami azt jelenti, hogy Finn hamarosan felébred, és anya is bármelyik pillanatban visszatérhet a gyümölcsösből, akárcsak a többiek, akik az almáikat hozzák. Dolgom van, tervem, amit véghez kell vinnem, bár nehéz elképzelni, hogy mindent hátrahagyjak, amit eddig ismertem.

Mégsem maradhatok. Olyan világban élünk, ahol háború lángol Tiressia széthasadt kontinensének töredékei – Keletföld és a délre fekvő Nyárföld – között. Évszázadok óta minden keleti uralkodó megpróbálja meghódítani a déli területeket, hogy magáénak tudhassa Romvárost, a fellegvárat, amelyről úgy tartják, hogy az Istenek ligetét és Tiressia istenségeinek temetkezési helyét rejti.

Legalábbis a mítosz szerint.

A Fagykirály becsületére mondva, soha nem láttam háborút. Északföld semleges maradt, de a polgárainknak, akár a tengerpartot, akár a hegyeket, a völgyeket, a Jégföld-síkságot, akár magát a királyt védik, a Fagykirály kívánságai szerint kell élniük, elsősorban őrökként. Hiszem, hogy hatalmamban áll ezt megváltoztatni, véget vetni halhatatlan életének, és olyan országgá tenni Északföldet, amelyet a nép irányít, ahol szabadon élhetünk, ahogyan akarunk.

Ez a célom.

Apám régi köszörűköve a ládája alján lapul. Előkotrom a többi szerszáma alól, és egy csészével esővizet merítek a mosóvödörből a köszörüléshez. Amint leülök dolgozni, anyám toppan be a kunyhóba egy véka almával a kezében. Lábbal csukja be az ajtót, de a Fagyvíz-erdőből érkező csípős szél még be tud szökni mögötte. Nyögve dobja le a megrakott kosarat.

A hideg körém fonódik, én pedig szorosabbra húzom a kendőmet, azt a színeset, amit Nephele kötött évekkel ezelőtt. Mostanában mindenütt az ő emlékét látom. Még a lábam előtt heverő zúzmarás almákról is ő jut eszembe. Nephele imádta a gyümölcsöskertet, és élvezte a begyűjtés napi szüretet. Az sem zavarta, hogy Tiressia széthullott birodalmának északföldi töredékén él, sem a tél érintése, ami minden szüreti hold után a völgyünkre telepszik.

Én pont az ellenkezője vagyok. Utálok Északföldön élni. Gyűlölöm a begyűjtés napi szüretet, és ki nem állhatom az évnek ezt az időszakát. Minden múló őszi nap újabb emlékeztető arra, hogy közeleg a Boszorkányszedő, és hogy Ezüstzugot, a zöld dombjaival és napsütötte lenföldjeivel együtt, hamarosan eltemeti a tél fojtogató hidege.

Anyám kisimít egy őszülő hajszálat a homlokából, majd finom kezét széles csípőjére támasztja.

– Tudom, hogy bolondnak fogsz tartani – mondja –, de ez egy jó nap lesz, leányom. A csontjaimban érzem!

Anyámnak kevés boszorkányjegye van, egyszerű a varázsereje. Képességének tekervényei hideg verejtéke alatt csillognak, halvány ezüst szálak kanyarognak karcsú, barna nyakán.

Az esővízzel teli csészét félretolva erőltetem magamra a nap első mosolyát. Hidegtől merev ujjakkal jelelek.

– Biztos igazad van. Jobb lesz, ha nekilátok a hámozásnak.

Egy ütemmel később megpördülök a zsámolyomon, hátat fordítok neki és mindent látó tekintetének.

A mosolyom eltűnik, miközben meggyújtom a munkaterületet megvilágító gyertyákat. Szeretném elkerülni ezt a beszélgetést. Minden évben lezajlik, és a Boszorkányszedő minden évben bebizonyítja, hogy anyám megérzése téves.

Mégsem hívnám soha bolondnak. Bár álmodozó, akinek a csillagok közt szárnyalnak a gondolatai, anyám a legbölcsebb ember, akit valaha ismertem. Csak hát ez a nap sosem jó, és idén talán még rosszabb lesz, mint valaha.

Miattam.

Kinyitom a munkaasztal fiókját, és előveszem a megváltásunkat, az okot, amiért így összeszedtem a bátorságomat, hogy visszaszerezzem az életünket: apám régi kését. Az istenkést, ahogy ő emlegette, állítólag egy keleti varázsló készítette egy rég halott isten törött bordájából. A nővérem kiválasztása utáni télen tűnt el, elveszett a hófödte mezőkön, azon a napon, amikor apám szíve megszűnt dobogni.

Néhány hete egy csapat földműves talált rá a késre aratás közben, egy hamarosan parlagra kerülő szántáson, félig eltemetve. Egyikük, Finn apja, Warek, felismerte a szokatlan fehér gránitmarkolatról, a furcsa fekete pengéről és a markolatba foglalt borostyánkőről. Gondoskodott róla, hogy a földművesek visszaadják a megtalált kést anyámnak.

– Mi olyan különleges egy istenkésben? – kérdeztem egy este, amikor még elég kicsi voltam ahhoz, hogy apám térdére üljek. Mindenhová magával vitte azt a kést. Nem volt kétséges, hogy fontos.

Éppen aratásból jött haza. Még mindig emlékszem az illatára, a pézsmára és a mezőre. Végigkövettem a kezén az ereket és a boszorkányjeleket – az arató jeleit –, amelyek gyökérként ágaztak szét göcsörtös ujjpercein.

– Az istenkés egy isten maradványa – felelte. – Egy isten csontja, amelyet Un Drallag, a varázsló keze formált. Annak az istennek a lelkét idézi, akinek a testéből vették. Bárkit és bármit képes megölni, az áldottakat és az átkozottakat, az örök életűeket és a feltámadt holtakat, sőt még más isteneket is.

– Mégis magadnál tartod – jeleltem, nem értvén a szavai jelentőségét, vagy a tényt, hogy egy nap majd megváltoztatják a világomat.

– Igen, lányom, magamnál tartom. Mert muszáj. – Mást nem mondott.

Nephele-hez hasonlóan apámra is elég sokat gondolok. Hogy miért ment ki a földekre tél közepén, a halála napján, az örökre rejtély marad, ahogy az a kérdés is, amely talán az utolsó leheletemig kísérteni fog: ha a kés olyan mindenható, miért nem használta, hogy megmentsen minket? Hogy megmentse Nephele-t?

Évekig a birtokában volt a penge: az istengyilkos, a halhatatlanok végzete, a mennyei fegyver. Egyszer sem használta a Fagykirály ellen, hogy változtasson a helyzetünkön.

Anyám a vállam fölé hajol, és a köpenyét gombolja, miközben a kést szemléli. A bőréről és a ruhájáról szegfűszeg, lehullott levelek és füstös hideg illata száll.

– Azt a régi vacakot élezed?

Nem hisz apám meséiben, miszerint a Maloriai-tenger partján találta az istenkést. Bár az újrafelfedezése óta rejtegeti a pengét, anyám még mindig nem hisz a mítoszában, és azt állítja, hogy nincs ereje.

Én viszont hiszek benne. Mert érzem.

Válaszképpen a gyertyafény felé emelem a tompa, fekete élt. Elég éles kés kell ahhoz, hogy áthatoljon az inakon és a csontokon, és csupán egyetlen kézben bízom, hogy ezt el is tudja érni.

És az sajnos nem az enyém.

– Folytasd csak! – mondja anyám. – De almahámozáshoz van jobb késünk is, Raina.

El kell vinnem a kést Finnhez. Általában a Mondulak-hegység környékén bányászott vassal dolgozik, de az ő kezében megbízom. Csak kifogás kell, mert anyámnak igaza van. A napi munkához van másik késünk. Nincs rá okom, hogy ezzel foglalkozzak, olyan semmiképp, amit elhinne, a tervemet pedig nem igazán magyarázhatom el neki. Valami azt súgja, hogy nem lenne túl lelkes, ha megtudná, hogy a lánya ma késsel a kezében akarja elrabolni a Boszorkányszedőt.

Anyám az ajtó mellé akasztja a köpenyét, és átmegy a kandallóhoz, hogy töltsön egy bögre forralt almabort. Amikor visszajön mellém, a vállam fölött figyeli, ahogy apám fenőkövét egy darab olajozott rongyra teszem. Azt mondja, a kés nem csontból van. Miféle csont fekete, mint az éjszaka, és hideg, mint a jég?

Pedig ez csont. Istencsont. Nem kovakő vagy acél. Teljesen biztos vagyok benne. A fenőkő minden húzására vibrál valami az öreg csontvelő mélyén, mintha épp újra életre kelteném.

Még több izzadság gyöngyözik a homlokomon, miközben dolgozom, és óvatos mozdulatokkal végigcsúsztatom az élét a kövön. Mi lesz, ha kárt teszek benne? Meg lehet rongálni az istencsontot? És mi van, ha a Boszorkányszedő ma legyőz, amikor a pengét a torkához szorítom?

Remeg a kezem a gondolatra, hogy szembeszálljak vele, annyira, hogy kizökkent a munkából. A csont megakad a kövön, és elvágja az ujjbegyemet. Felnyögök, és a számba veszem a sebesült ujjamat.

Istenek halála! Csakis én lehetek képes arra, hogy véletlenül megölöm magam a fegyverrel, amely megmenthetne.

– Óvatosan, Raina! – Anyám félreteszi a bögréjét, és a vágást vizsgálja. Megérinti az államat, szeretet lágyítja a szemét. – Tudom, hogy úgy tekintesz erre a késre, mint kapocsra az apádhoz, de talán Finn-nek kellene megnéznie, ha már ennyire elszántan használni akarod. Jobb szeretném, ha a gyönyörű kezed sértetlen maradna.

A pulzusom felgyorsul. Újra gyereknek érzem magam, kislánynak, aki rejteget valamit az anyja elől. De ez a tökéletes pillanat. Nem is tervezhettem volna jobban.

– Finn valószínűleg úton van a műhelybe – jelelem. – Elviszem hozzá, és még bőven dél előtt befejezem az almákat. Ígérem.

– Menj! – Elmosolyodik. – De ne maradj sokáig! A szüreti vacsora nem készül el magától.

Felkapom a köpenyemet, egy darab állatbőrbe tekerem a kést, és elindulok az ajtó felé.

– Lányom!

Hátrapillantok a vállam fölött, anyám pedig átszeli a köztünk lévő csekély távolságot.

– Annyira igyekszel titkolni – mondja –, de egy anya mindenkinél jobban ismeri a gyermekét. Ne hagyd, hogy a gyűlöleted bajba sodorjon, Raina, se téged, se minket! Legalább ennyit ígérj meg nekem!

Éles, indigókék pillantása a bebugyolált késre szegeződik, mintha minden szándékomat ismerné. Bűntudat és szégyen szorítja satuba a szívemet azért, amit tenni készülök. Amit meg kell tennem.

Odahajolok, megcsókolom puha arcát, és hazudok neki.

– Ígérem – jelelem, és kisurranok a hideg, szürke fénybe.

2

RAINA

Owynék kovácsműhelye Ezüstzug keleti szélén, a gyümölcsös és a szőlőskert közelében áll. Hosszú az út, de annyira tele vagyok feszült energiával, hogy gyorsan odaérek.

Miközben átvágok a zöldön, emlékezetembe vésem a falu minden részletét. Minden ház és kunyhó nádfedelén fagy csillog, és a kéményekből az éjszakai tüzek utolsó, vékony fodrai gomolyognak. A kertek lassan elhalnak, a földekre vezető ösvényt szegélyező vadvirágok színtelen kóróvá száradnak. Hamarosan hó rakódik az ereszekre, térdig nő minden ajtó előtt, és az élet keserű és nehéz lesz a völgyben.

Sokat gondolok arra, hogy mennyire gyűlölöm ezt a helyet, de az igazság az, hogy csak a körülményeket utálom: azt, hogy nincs választásom. Mert az élet lehetne rosszabb is. Élhetnék egy barbár klánban Keletföldön vagy Nyárföld forró homoksivatagainak mélyén, esetleg Északföld partvidékén, ahol állandóan a tengeren túli háború és vész miatt kellene aggódnom. Ehelyett egy békés faluban lakom, ahol csupa jó ember él: boszorkányjárók, félvérek és olyanok, akiknek egyáltalán nincs varázserejük.

A Fagyvíz-erdő őrzői között.

A boszorkányjáróink Telepes-part, Gázló és Odvas lakóival együtt Északföld második védelmi vonalát adják, a déli határainkat védő Északföldi Őrség mögött. Minden órában varázserőt sodor a hangjuk az éterbe a Fagyvíz mentén, hogy megerősítsék a korlátot, amelyet mindenáron épségben tartunk.

Sokszor jártam már ezen a határon, hogy néma énekemmel segítsek megerősíteni a védelmet. Egy idegen számára a korlát nem több, mint csillogás a fák között, harmat, amely a reggeli fényben a pókhálókon szikrázik. De ennél sokkal többet jelent. Áthatolhatatlan erődítmény, melynek egyetlen, szigorúan őrzött bejárata van nyugaton, Telepespart közelében, amelyen át állítólag a király és kísérete, nevezetesen a Boszorkányszedője, utazni szokott.

Néha elgondolkodom azon, hogy vajon a betolakodókat tartjuk-e távol az erdőtől, és ezáltal a Fagykirály titokzatos Télvárától.

Vagy inkább bezárunk valamit.

A falut a földművesek tanyáitól elválasztó kőfal túloldalán egy maroknyi vén lép ki a templomból a hagyományos reggeli ima után. Több falubeli követi őket, köztük Finn édesanyja, Betha, és a négy fiatalabb testvére.

Az Owynok hű északiak, elkötelezett hívei az ősi istenek imádatának, különös tekintettel a közelmúlt utolsó északi istenére, Nerire, az önző fattyúra, aki már háromszáz éve halott. Néha istenkáromlónak érzem magam az Owyn család közelében, de hát én minden vagyok, csak jámbor nem. Nem tettem be a lábam a templomba, mióta Nephele-t kiválasztották.

És nem is teszem, soha többé.

– Raina! – Helena, a második legidősebb Owyn gyerek indul meg felém.

Nem telik el úgy nap, hogy ne beszélnék Hellel. Egész életében ismertem őt, de amikor elvesztettem Nephele-t, Helena nem tágított mellőlem. Olyan űrt töltött ki bennem, amit még Finn sem tudott.

Integetek, és a lányok, világosbarna arcukat a hideg szélben ráncolva, felgyorsítják a lépteiket, hogy találkozzunk. Betha vonakodónak tűnik, zord kifejezés ül az arcán.

Az ikrek, Ara és Celia, nem zavartatják magukat. Futva kapaszkodnak a lábamba, míg Saira, az Owyn család legkisebbike a karomba ugrik, és átöleli a nyakamat. Hátrébb hajol, majd eljeleli az egyetlen kifejezést, amelyet apró kezével már elsajátított, hála a huncut bátyjának.

– Rainának fürödni kell.

Saira kuncog, az arcomon pedig őszinte mosoly jelenik meg. Ő az öröm apró szikrája egy egyébként örömtelen napon.

Helena közeledik, fekete haja a szellővel küzd. A tőr, amelyet az apjától és a bátyjától kapott ajándékba tavaly, amikor betöltötte a tizennyolcat, állandóan az oldalán lóg, még ima idején is. Magas és erős, mint az apja, de lágy, mint az anyja.