Rebecca Winters

Hercegi béranya

Caitlin Crews

Érzéki színlelők

Ally Blake

A lány az emeletről

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Rebecca Winters, 2014 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Expecting the Prince’s Baby (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Caitlin Crews, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: No More Sweet Surrender (Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Ally Blake, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: The Millionaire’s Melbourne Proposal (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 121. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-792-7

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Rebecca Winters

Hercegi béranya

1. FEJEZET

Minden kamera a férfira szegeződött, aki ebben a pillanatban lépett ki a kastélyparkra néző erkélyre, hogy hivatalosan is megnyissa a hagyományos citrom- és narancsfesztivált április 15-én.

Vincenzo Di Laurentis, az Aranciai Hercegség trónörököse.

Ez volt a harminchárom éves férfi első nyilvános szereplése felesége, Michelina hercegnő hat héttel ezelőtti temetése óta. Barátságosan integetett a tiszteletére összegyűlt tömegnek.

Idilli kis országa Franciaország és Olaszország között feküdt a Földközi-tenger partján. Fő bevételi forrását az idegenforgalom mellett a citrom- és narancstermesztés jelentette, s a gazdaságnak e legfontosabb pillérét a következő két hétben felvonulásokkal és egyéb rendezvényekkel fogják megünnepelni.

Vincenzo nemrég tért vissza egy három kontinenst érintő hivatalos látogatásról, és örült, hogy újra az apjával, Giulio herceggel lehet. Már szinte el is felejtette, milyen gyönyörű a hazája narancs- és citromvirágzás idején. A levegőt virágillat és vidám, várakozásteli hangulat töltötte be, s az árnyak, melyek a felesége halála óta a kedélyére telepedtek, végre halványulni kezdtek.

Nem szerelmi házasság volt. Mióta tizenhat évesen eljegyezték egymást, alig voltak együtt, egészen a tizennégy évvel későbbi esküvőig. Amikor ma délután hosszú távollét után Vincenzo újra belépett közös palotabeli lakosztályukba, ismét bűntudat fogta el, amiért soha nem tudta úgy szeretni Michelinát, ahogy Michelina szerette őt. Csak őszinte tiszteletet és csodálatot érzett iránta, amiért olyan elszántan küzdött, hogy mégis jól sikerüljön a házasságuk.

Három vetélése volt, de negyedszerre már mindent megtettek, hogy ez többé ne fordulhasson elő. Alig néhány nappal a hercegnő halálos lovasbalesete előtt értesültek, hogy újra gyermeket várnak – ezúttal béranya közreműködésével.

Elégedetten, hogy teljesítette mai utolsó kötelességét, Vincenzo elhagyta az erkélyt, hogy megkeresse a nőt, aki vállalta, hogy kihordja közös gyermeküket. Az amerikai Abby Loretto tizenkét éves kora óta élt a hercegi birtokon olasz apjával, a palotaőrség főnökével, és a hat évvel idősebb Vincenzóval hamar összebarátkoztak. Abby okos volt és örök vidám, mellette Vincenzo megfeledkezhetett minden gondjáról-bajáról, és olyannyira önmaga lehetett, mint senki más mellett.

Az anyja halála után is Abby vigasztalta hosszú sétáikon. Ő is korán elvesztette az édesanyját, így tapasztalatból tudta, mit él át. Ott volt vele, és együttérzőn meghallgatta. Mindennapi ismeretségük elkerülhetetlenül mély köteléket és tökéletes bizalmat alakított ki közöttük.

Mindezek után teljesen természetesnek tűnt, hogy Abby felajánlotta a béranyaságot. Michelinával, aki szintén nagyon kedvelte Abbyt, hármasban több hónapig jártak pszichológiai tanácsadásra, mielőtt úgy döntöttek, közös elhatározással megteszik ezt a fontos lépést.

A külföldön töltött hetek után Vincenzónak most úgy tetszett, már vagy ezer éve nem beszélt Abbyvel, és sürgető szükségét érezte, hogy végre viszontlássa.

Abigail Loretto, akit a barátai csak Abbynek hívtak, palotabeli lakásában ült a kanapén, a haját szárította, s tekintete a tévére szegeződött, melyben a citrom- és narancsfesztivál megnyitóját közvetítették élőben. Nem is tudta, hogy Vincenzo már visszatért.

Abby tizenkét éves korában került a palotába a szüleivel, amikor Giulio herceg átcsábította apját, Carlót Arancia washingtoni nagykövetségéről, és megtette a palotaőrség parancsnokának. Míg más tinilányok film- és popsztárokért rajongtak, Abbynek a jóképű trónörökös lett a bálványa – titkon még albumot is vezetett életének legfontosabb eseményeiről.

A képernyőn már nem tűnt olyan szomorúnak, amilyennek utoljára látta. Rendkívül komoly és távolságtartó tudott lenni, de Abby jól ismerte kedves, humoros oldalát. Sármja és karizmája alighanem minden nőre hatással volt, Abby mindenesetre mindig is Michelinát tartotta a világ legszerencsésebb nőjének.

A tudat, hogy újra itthon van, boldogsággal töltötte el. Örökkévalóságnak érezte az elmúlt másfél hónapot, amíg nem látta, és a babáról sem beszélt vele, és valószínűleg most is annyira elfoglalt lesz, hogy még várnia kell egy hetet, mire időt szakít rá.

A csatorna most részleteket mutatott a hat héttel ezelőtti temetésről. Abby soha nem felejtette el apja telefonhívását, amelyben Michelina halálhírét közölte, akit Vincenzo szeme láttára vetett le magáról a ló, és olyan szerencsétlenül esett, hogy azonnal meghalt.

– Istenem, apa… elvesztette a feleségét! A baba soha nem fogja megismerni az anyukáját!

Carlo ezután elvitte a kórházba, ahol dr. DeLuca benn tartotta megfigyelésre, mondván, a hír bizonyára nagyon megrázta, és a trónörökösnek is megnyugtató lesz fájdalmában a tudat, hogy születendő gyermekének anyja jó kezekben van.

Nézte a tévében Vincenzo gyásztól megkövült arcát, és megint egy kicsit megszakadt érte a szíve, ahogy felesége koporsóját kísérte az aranciai székesegyházba, a hercegi család hagyományos temetkezőhelyére.

Fogta a távirányítót, és kikapcsolta a tévét. Nem kellett volna újra látnia ezeket a felvételeket. Kinyitotta a laptopját, hogy dolgozzon még egy kicsit, mielőtt meghozzák a vacsorát.

2. FEJEZET

Épp amikor Vincenzo Abby lakrésze felé közeledett, Angelina lépett ki az ajtón egy tálcával a kezében. Angelina volt megbízva Abby személyes védelmével, és általában is ő gondoskodott róla, hogy mindent megkapjon, amire szüksége van.

Vincenzo futólag felemelte a tálca ezüst fedelét, és aggodalommal állapította meg, hogy az étel csaknem érintetlen. Bekopogott az ajtón.

– Igen? Van még valami? – szólt ki Abby.

Vincenzo az íróasztalánál találta: a laptopján dolgozott pólóban és melegítőnadrágban. Ezüstszőke haja selymesen omlott finom vonású arca köré, és csillogott az asztali lámpa fényében. A látvány nem a sikeres ügyvédnőre emlékeztette Vincenzót, hanem az elbűvölő tinédzserre, aki ki-be járt a kastélyban és a kastélyparkban.

Ahogy Abby most felé fordult, Vincenzo ugyanazt a szomorúságot látta kifejező kék szemében, mint az anyja halála után. A szemhéja vörös volt, mintha sírt volna.

– Fenség – szólt meglepetten. – De jó látni önt!

Vincenzo leintette.

– Mondtam, hogy szólíts Vincenzónak, ha kettesben vagyunk. Elvégre már kamaszkorunkban is együtt lógtunk, és akkor se törődtünk a formaságokkal.

– A gyerekeknek sok mindent szabad.

– Részemről ez a béranyákra is vonatkozik. El se tudom mondani, mennyire vártam, hogy újra láthassalak.

– Úgy látom, jobban vagy.

– Én igen, de te hogy vagy? Alig nyúltál a vacsorához. És sírtál? Nem vagy jól?

– Jaj, nem, ne aggódj. – Abby felállt és nyújtózkodott. – Semmi köze a terhességhez. Csak megint mutatták a tévében a temetést. Nem kellett volna megnéznem. – Együttérzőn pillantott Vincenzóra. – Borzasztó lehetett neked.

A fenébe, nem ejthetné már ezt a témát a média?

– Porig voltam sújtva. Időbe telt, mire egyáltalán felfogtam és elfogadtam, ami történt.

Abby fázósan fogta át a derekát. A terhességnek még nem voltak látható jelei.

– Michelina annyira szeretett, bármit megtett volna, hogy babát szüljön neked. Nem minden férjet szeret így a felesége. És ezt a csodálatos élményt soha senki nem veheti el tőled.

Vincenzónak jólestek a vigasztaló szavak. Persze Abby azt nem tudhatta, hogy amit nyilvánosan szerelmi házasságként ünnepeltek, abban csak Michelina részéről volt szerelem, míg ő csak baráti érzéseket tanúsított felesége iránt.

– Szerintem üljünk le.

Vincenzo helyet foglalt egy karosszékben, Abby visszaült az íróasztalhoz.

– Hogy vagy? – kérdezte a herceg. – De őszintén.

– Jól.

– Jó, persze mindennap kaptam a jelentést, és mindig az volt benne, hogy minden rendben.

– Miért van az az érzésem, hogy máris apa vagy, aki mindent ellenőrizni akar?

– Ha úgy érted, hogy mindent tudni akarok a terhességgel kapcsolatban, és képes lennék az őrületbe kergetni a kérdéseimmel, akkor töredelmesen bevallom, hogy igen, ez így van. Dr. DeLuca azt mondja, Michelina halála után kissé magasabb volt a vérnyomásod, de azóta normalizálódott, és biztosított róla, hogy jól vagy.

Abby szeme huncutul megvillant.

– Nem véletlenül szokták mondani, hogy csak az orvosunk tudja igazán, hogy hogy vagyunk… De ne felejtsd el, hogy ő is férfi, szóval fogalma sincs.

Vincenzo jóízűen nevetett. Felszabadító érzés volt – már majdnem el is felejtette, milyen jólesik az ilyen.

– Nem felejtem el.

– És a leendő apa egészségi állapotáról mit mond a személyi orvosa?

– A legutóbbi vizsgálat szerint illetlenül egészséges vagyok.

– Ez jó hír a babának, mert azt jelenti, hogy hosszú és boldog élet várhat rá az apukájával.

– Hé, ne terelj. Engem tényleg az érdekel, hogy érzed magad.

– Hát jó, legyen: mostanában nagyon fáradt vagyok, máris dagadtnak érzem magam, és elkapott a mal di mare. – Rákacsintott Vincenzóra.

Mal di mare, tengeribetegség. Jellemző Abby humorára, hogy így nevezi a reggeli rosszulléteket.

Mindketten nevettek.

– Dr. DeLuca felírt rá valamit, és biztosított, hogy hamarosan elmúlik. Hetente egyszer van időpontom a klinikán munka előtt, és eddig minden teljesen rendben van. El tudod képzelni, hogy a gyereked csak fél centi?

– Már olyan nagy? – viccelődött Vincenzo.

Még mindig nehezen tudta elhinni, hogy Abby az ő gyerekét várja. Bár ne vonzódna hozzá egyre jobban… Ez csak tovább fokozta a bűntudatát Michelinával szemben.

– Dr. DeLuca adott két tájékoztató füzetet – mondta Abby. – Az egyik neked szól, amolyan gyorstalpaló a női anatómiáról leendő apukáknak. – Kivette az íróasztalfiókból, és átnyújtotta Vincenzónak. – „A terhesség tíz szakasza röviden” – olvasta a címet.

– Miért tíz, és nem kilenc?

– Olyan írta, aki tudja, miről beszél.

Vincenzo futólag átlapozta a füzetet, aztán zsebre vágta; majd lefekvés előtt elolvassa.

– Köszönöm, de most beszéljünk inkább a munkádról. Melyik üggyel foglalkozol?

– A Giordano-üggyel. Valami azt súgja, hogy valaki politikai okokból blokkolja a kezdeményezését, hogy csökkentsék az importra vonatkozó bürokratikus akadályokat, ami pedig sok szempontból előnyös lenne az ország számára.

– Mondj erről többet.

– Halálra unnád magad.

De Vincenzo még soha nem unatkozott Abbyvel.

– Próbáld ki.

Abby kivett egy papírt az egyik mappából, és átnyújtotta neki. Vincenzo figyelmesen elolvasta. Mint már annyiszor, most is lenyűgözte Abby szakértelme, s hogy mennyire tisztában van Arancia gazdasági érdekeivel.

– Marsalának, az importőrök képviselőjének, aki signor Giordano fő ellenfele ebben az ügyben, van némi befolyása, és ő ókonzervatívnak számít a kereskedelmi kamarában – mondta eltűnődve.

Abby a homlokát ráncolta.

– Hát, az kétségtelen, hogy a régi iskola elveit vallja, signor Giordano ötletei viszont újak és előremutatóak. Marsala ügyvédei időhúzásra játszanak, egyelőre váratnak az állásfoglalásukkal.

– És mi a terved?

– Bíróság elé viszem az ügyet, hogy precedenst teremtsek. Csak ugye a bíróságok rémesen túlterheltek, úgyhogy jó sokáig eltarthat, mire kitűzik a tárgyalást.

– Ki lesz a bíró?

– Mascotti.

Ő Vincenzo apjának jó barátja volt.

– Csak így tovább, Abby. Érdemes küzdeni, és én teljesen megbízom benned.

– Köszönöm, az optimizmusod sokat jelent nekem.

Vincenzo sokkal több időt szeretett volna Abbyvel tölteni, de az apja már korán megtanította neki, hogy az ő helyzetében nem lehet elég óvatos az ember, és ha túl soká marad, Angelina esetleg gyanút fog.

– A klinika átfaxolta a szűrési időpontokat – tért hát a lényegre. – A május elsejin szeretnék ott lenni, és kértem még utána egy pszichológiai tanácsadást mindkettőnknek.

– Van erre időd?

– Hetekig úton voltam államügyekben, szerintem jogom van egy-két szabadnapra. És természetesen komolyan veszem az apai kötelességeimet.

De nyomta még valami a lelkét, amit mindenképp ki akart adni magából, mielőtt újra elbúcsúzna Abbytől.

– Figyelj, Abby… az előbb említetted a temetést…

– Igen?

– Nekem fontos, hogy megértsd, miért döntöttünk úgy, hogy ne legyél ott.

Abby összepréselte az ajkát.

– Apám már elmagyarázta. A hercegi ház állandóan a figyelem középpontjában áll, és megértem, hogy most nem adhatunk okot a pletykákra. Nekem elég, ha tudod, mennyire hiányzik Michelina, és mennyire gyászolom.

Vincenzo bólintott.

– Ő is nagyon szeretett téged.

Abby nyelt egyet.

– Bárcsak enyhíthetném a fájdalmadat… de ezt a sebet csak az idő gyógyíthatja be.

– Ezt te tudod a legjobban, aki olyan korán elvesztetted az anyukádat.

– Igen, az nehéz időszak volt apának és nekem, de megtanultunk együtt élni a helyzettel.

– Gondolom, apád azt is elmondta, miért nem hívtalak fel az elmúlt hetekben.

– Igen, és egyetértek vele, hogy most jobb, ha én is csak Marcellón át kereslek.

Marcello volt Vincenzo személyi titkára.

Vincenzo nagyra értékelte, hogy Abby ilyen megértő. A béranyasággal mindhárman kényes területre léptek, és most, Michelina halála nem akartak semmi olyat tenni, amivel tápot adhatnak a pletykáknak.

Vincenzo felemelkedett.

– Nem tartalak fel tovább. De szeretnék kérni egy szívességet.

– Örömmel, bármi legyen az.

– Michelina anyja és bátyja iderepültek az ünnepre. – Ami persze csak ürügy volt az anyósa részéről, elrejtendő látogatása valódi okát. – Holnap reggel kilenckor látni szeretne minket a fogadóteremben.

Vincenzo szorongva nézett a találkozó elébe, és nem csupán a heves vita miatt, mely a lovasbaleset előtt zajlott le Bianca királyné és Michelina között, hanem mindenekelőtt a bűntudata miatt, amiért nem tudta viszonozni a lánya szerelmét.

– Felhívatom az irodát, hogy a főnököd tudjon róla, hogy később mész be.

– Nem probléma.

Ellenkezőleg, nagyon is nagy probléma, de Vincenzo azon lesz, hogy megvédje Abbyt.

– Akkor… jó éjszakát.

Abby bólintott.

– Isten hozott itthon, Vincenzo, és buonanotte – válaszolta mosolyogva.

– Sogni d’oro.

Sogni d’oro. Édes álmok.

A herceg búcsúszavai egész éjjel elkísérték Abbyvel maradtak. A váratlan viszontlátás felkavarta érzelmeit, ez volt az egyik ok, amiért a szokottnál korábban ébredt – a másik pedig a közelgő találkozás volt Biancával, Gemelli királynőjével, aki alighanem sok kérdést fog feltenni neki.

A Faustino, Ruggeri, Duomo & Tonelli Ügyvédi Irodánál, ahol dolgozott, a főnökén, signor Faustinón és kolléganőjén, Carolenán kívül, aki egyben a legjobb barátnője is volt, senki sem tudott róla, milyen különleges szerepet tölt be a hercegi palotában, és ennek így is kellett maradnia. Később majd szülési szabadságra megy, a baba világrajötte után pedig a palota kiad egy hivatalos közleményt, miszerint egy béranya életet adott Vincenzo herceg és a néhai Michelina hercegnő gyermekének, aki így a második helyre került a trónöröklési rendben. Ezzel egyidejűleg Abby eltűnne a színről, s a város egy másik részén folytatná az életét ügyvédként.

Minthogy azonban Vincenzo oly fontos része lett az életének, Abby már el sem tudta képzelni, milyen lesz, ha nem láthatja többé. Miközben öltözködött, felelevenedtek benne a boldog évek emlékei. Hosszú haját kontyba tűzte, és szép visszafogottan kisminkelte magát.

Éppen elhagyni készült a lakást, amikor Marcello felhívta a házi telefonon, és közölte, hogy a főfolyosón várja. Együtt sétáltak el az értékes festmények mellett a palota egy másik szárnyába, végül megálltak egy magas, díszesen faragott, kétszárnyú ajtó előtt, melyet két felől a nemzeti lobogó szegélyezett. Marcello bekopogott, a hívásra kinyitotta az ajtót, és intett Abbynek, hogy lépjen be.

Abby tekintete rögtön Vincenzóra esett, aki udvariasan felállt méretre szabott, kék öltönyében. A vele szemközti brokátszékek egyikén a hatvanöt éves, barna hajú, gyászruhás Bianca királyné ült.

– Jöjjön be, signorina Loretto – mondta Vincenzo barátságosan. – Engedje meg, hogy bemutassam az anyósomat, őfelségét, Gemelli királynőjét.

Abby jól ismerte Gemellit, a Szicília keleti partjainál fekvő kis szigetországot, amely Aranciához hasonlóan főleg citrusfélék termesztéséből élt. Most közelebb lépett, és tökéletes pukedlit mutatott, ahogy már gyerekkorában megtanulta, amikor a hercegi palotába érkezett.

– Nagy megtiszteltetés számomra, felség. És fogadja részvétemet, a lánya nagyon sokat jelentett nekem.

A királynő alig észrevehetően bólintott, Vincenzo pedig intett Abbynek, hogy foglaljon helyet a dohányzóasztal túloldalán álló kis kanapén, s miután maga is újra leült, így szólt:

– Signorina Loretto, ha még emlékszik, a baleset előtt elrepültünk Michelinával Gemellibe, mert feleségem el akarta mondani az édesanyjának, hogy gyermeket várunk.

– Igen, emlékszem – felelte Abby tétován.

– Meglepetésemre most sokként érte anyósomat a hír sajátságos volta, mert ezek szerint Michelina nem tájékoztatta róla, hogy béranya segítségével kívánunk gyermeket vállalni.

Micsoda?! Abby rémülten nézett a királynőre.

– Azt mondja, hogy a lánya nem is mondta el, hogy mit tervez a herceggel?

– Nem – válaszolta mereven a királynő.

Abby lesütötte a szemét.

– Sajnálom, felség.

– Mindannyian nagyon sajnáljuk a veszekedést Michelina és az édesanyja között – magyarázta Vincenzo. – Sajnos már nem volt módjuk kibékülni. A királynő most szeretné megkérdezni a nőtől, aki világra hozza az unokáját, hogy mi késztette rá, hogy megtegye ezt a szolgálatot a lányának. Ezt a természetellenes szolgálatot, amelyért ráadásul fizetségre sem számíthat.

3. FEJEZET

Abbynek zúgott a feje. Vincenzo nyers megfogalmazása elárulta, hogy súlyos, ha nem dühödt vitát folytathattak az anyósával.

– Még nem válaszolt a kérdésemre – figyelmeztette Bianca királynő.

Abby vett egy mély levegőt. Nem csoda, hogy Vincenzo olyan feszültnek tűnt tegnap este: Michelina mulasztása, hogy elhallgatta anyja elől a béranyaság tényét, most árnyékot vet az örömteli eseményre, mely segít neki, hogy egyáltalán tovább éljen. Nyilván abban bízik, hogy Abby megtalálja a megfelelő szavakat az anyósával szemben, és ő nem is fogja cserben hagyni.

Elszántan felemelte a tekintetét.

– Felség, ha lenne lányom, aki hasonló helyzetben hozzám fordulna, pontosan ugyanezt a kérdést tenném fel neki. Az én esetemben egyetlen, és szerintem érthető oka van, hogy miért teszem meg ezt. Talán nem tudja, de a herceg megmentette az életemet tizenhét éves koromban. Volt az a vitorlásbalesetünk, amiben anyám meghalt. Akkor engem is félholtan találtak meg a parton. Ha látta volna apám örömkönnyeit, amikor megtudta, hogy visszahoztak az életbe, megértené, mekkora csoda volt ez. És egyedül a herceg bátorságán múlott. Azóta sokszor gondolkodtam, hogyan hálálhatnánk meg neki.

A királynő arcán elmélyültek a bánat vonásai, látszott, hogy átérzi a történteket.

– Michelina hercegnő és Vincenzo herceg tökéletes pár volt – folytatta Abby. – Épp ezért fájt annyira, amikor megtudtam, hogy a hercegnő harmadszor is elvetélt: mert igazán megérdemelték volna a boldogságot. Aztán apámtól hallottam dr. DeLuca javaslatáról, hogyan lehetne mégis gyerekük, és akkor végre úgy láttam, itt az alkalom, hogy kifejezzem a hálámat. Apám teljes szívvel támogatta a döntésemet. – Kérlelő pillantást vetett a királynőre. – Ez volt az egyetlen okom: életet az életért. Óriási öröm lesz életet adni ennek a babának, akire a hercegnő és a herceg annyira vágyott. Michelina hercegnő tovább fog élni ebben a gyermekben, ahogy Giulio herceg és néhai felesége, és ön és a néhai férje is, felség.

A királynő keze megremegett a szék karfáján.

– Fogalma sincs, mit jelent anyának lenni. Hány éves?

– Huszonnyolc, és igaz, hogy soha nem voltam férjnél, és még nem szültem, de nem is leszek az anyja ennek a babának a hagyományos értelemben. Én csak biztonságot nyújtok neki, amíg világra nem jön; ezt tekintse a bizalom jelének, ami számomra szent.

A királynő arca megkeményedett.

– Szent?

– Igen. A felkészülés során találkoztam néhány szülővel, akik ugyanígy jutottak gyermekáldáshoz, és ezt Isten különleges ajándékának tekintették. A herceggel és a hercegnővel részletesen átbeszéltünk minden szempontot. Vincenzo herceg pontosan ismeri Michelina hercegnő kívánságait, én pedig mindenben együttműködöm. És ha felségednek is van bármilyen javaslata, én természetesen nyitott vagyok rá.

Elhallgatott – mindent elmondott, amit kellett. Várakozóan pillantott Vincenzóra, s úgy tűnt, a herceg kitalálta a gondolatát.

– Várja a limuzin, hogy elvigye az irodába, signorina Loretto?

– Igen, fenség.

Bianca királynő erre felkapta a fejét.

– Tovább akar dolgozni?

– Igen. Nekem nagyon fontos az ügyvédi karrierem. És nem szabad elfelejtenem, hogy a szülés után megint önálló életet fogok élni.

Vincenzo békítően előrehajolt.

– Természetesen még idejében abbahagyja a munkát a szülés előtt.

– És utána hol fog élni? – kérdezte a királynő.

– Úgy tervezem, hogy veszek egy lakást abban a házban, ahol a legjobb barátnőm lakik – felelte Abby.

– Milyen barátnő? – kérdezte Vincenzo.

– Biztos említettem már Carolena Barettit. Ő is az irodában dolgozik, de már az egyetemre is együtt jártunk.

Bianca királynő megköszörülte a torkát.

– Ez az egész annyira… természetellenes.

– Nem természetellenes, felség, csak más – mondta Abby. – És a lánya annyira vágyott egy kisbabára, hogy mindezt alaposan átgondolta. Remélem, egy nap meg tud majd békélni a hercegnő döntésével.

– Soha – jelentette ki határozottan Bianca királynő. – Mindig is túlságosan örültem, amikor Michelina elmondta, hogy terhes, és mindig együtt szenvedtem vele, amikor elvetélt. De a béranyaság számomra soha nem lesz elfogadható etikailag.

– Én csak kihordom a gyereket a biológiai szüleinek – vetette ellen Abby. – Sok országban pont azért elfogadott a béranyaságnak ez a formája, mert csak így lehet garantálni, hogy genetikai kapcsolat legyen a gyerek és mindkét szülő között. Gondoljon bele, hány boldogtalan, gyermektelen páron segít ez a csoda.

– De mindennel ellenkezik, amiben én hiszek – erősködött a királynő. – Igen, az én szememben szinte már olyan, mint a házasságtörés. A házasság két ember kapcsolata, abban nincs helye harmadiknak.

Abby látta, hogy Vincenzo arca elsötétül.

– Sőt, felmerül a kérdés, nem juthat-e ezzel valamiféle öröklési jogokhoz – folytatta Bianca királynő rezzenéstelenül –, és hogy nem éppen ez-e a célja.

Abby döbbenten rámeredt.

– Semmilyen örökség sem lehet olyan értékes, mint az életem, amit a herceg adott nekem, amikor megmentett. Csak a terhesség idejére maradok a palotában, azt is csak azért, hogy teljes körű figyelmet és ellátást kapjak a baba érdekében. Sajnálom, hogy ennyi fájdalmat okoz felségednek ez a helyzet. Talán újra megbeszélhetnék a vejével ezt a dolgot. Nekem most mennem kellene az irodába.

Vincenzóra pillantott, némán kérve, hogy mentse ki, mielőtt a királynő még jobban felbőszülne. A herceg azonnal megértette; felállt, jelezve Abbynek, hogy ő is felállhat.

– Köszönöm, hogy eljött, signorina Loretto – mondta kedvesen. – Anyósom reakciójától függetlenül most már úgyis késő, hogy aggályaink legyenek, mert ön már terhes Michelina és az én gyermekemmel. Egyelőre hagyjuk ennyiben a dolgot. Meggyőződésem, hogy a királynő minden ellenérzését elfelejti, amint a karjában tartja első unokáját.

Bianca királynő megvető pillantást vetett Vincenzóra, ami fájt Abbynek. Lehetetlen volt anélkül távoznia, hogy megpróbálkozna néhány békítő szóval.

– Megtiszteltetés volt találkozni önnel, felség. Michelina hercegnő sokat beszélt önről. Nagyon szerette, és bízott benne, hogy támasza az elkövetkező hónapokban. Ha bármikor úgy érzi, szeretne velem beszélni, hívjon. Nekem már nincs anyukám, és nagyra értékelnék minden tanácsot, amit ebben a helyzetben adhat. És kérem, hadd biztosítsam még egyszer, hogy mélyen osztozom a gyászában. Michelina hercegnő csodálatos ember volt, mindannyiunknak nagyon fog hiányozni, főleg ennek a babának. De szerencsére lesz egy nagymamája, aki olyasmiket mesélhet majd neki az édesanyjáról, amit csak ő tud.

A királynő szomorú szemmel nézett rá.

– Én most elköszönök.

Abby meghajolt, és lassan kisétált a teremből.

A találkozás alaposan próbára tette. Nem csoda, hogy Michelina félt beavatni anyját a terveibe. És milyen nehéz lehet Vincenzónak! Nem elég, hogy elveszítette a feleségét, most még a közös döntésüket is védelmébe kell vennie, amellett, hogy valószínűleg bűntudat is mardossa. Abby tökéletesen együtt érzett vele.

4. FEJEZET

Hat órával később Abby átadta az utolsó iratköteget Bernardónak, a titkárának, aztán elhagyta az irodát, hogy a sofőr visszavigye a palotába. Rögtön felfigyelt a limuzin előtt és mögött parkoló titkosszolgálati autókra. Az egyik biztonsági őr kiszállt, és nyitva tartotta neki a limuzin ajtaját.

Mi folyik itt?

Amint beszállt, megértette.

– Vincenzo….

A herceget mélyen megérintette, ahogy Abby kiejtette a nevét. Amikor ma délelőtt Abby feltárta legbensőbb érzéseit az anyósa előtt, akkor döbbent rá igazán, hogy ő is mennyi áldozatot hozott azért, hogy valóra váljon az ő és Michelina álma a saját gyerekről.

És ugyanekkor hosszú idő után először idéződött fel benne annak a napnak az emléke, amikor Abby elveszítette az édesanyját.

Akkoriban, tizenhét évesen Abby már régóta a baráti köréhez tartozott, és Vincenzo talán jobban is vonzódott hozzá, mint az bölcs lett volna. Már el volt jegyezve Michelinával, de mivel az esküvőig még tíz év volt hátra, szabadon randevúzhatott más lányokkal. Abby tipikus amerikai szépség volt: szőke, hosszú lábú és sugárzó mosolyú, de persze még túl fiatal. Ettől eltekintve, és attól a ténytől, hogy nem volt hercegnő, már csak azért is tabu lett volna számára, mert a szüleik közti szoros barátságban voltak. Ő mégis élvezte a társaságát, s kék szemének időnkénti villanása elárulta, hogy ő is tisztában van azzal a láthatatlan határral, mely közöttük húzódik. A határral, melyet egyikük sem lépett át… egészen addig a tragikus napig.

Abby egy kis vitorláson hajózott az anyjával, Hollyval, amikor váratlanul kitört a vihar. Vincenzo és az apja Giulio herceg irodájából látták, hogy a tenger felett elsötétül az ég, aztán érkezett a hír, hogy Lorettóék vitorlásának nyoma veszett, fedélzetén signora Lorettóval és a lányával, s a parti őrség már a keresésükre indult.

A kedves, gyönyörű Abby egyedül az anyjával kint a tomboló viharban? Jeges félelem markolt Vincenzo szívébe.

– Meg kell találnom!

Bár az apja könyörgött, hogy bízza a dolgot a parti őrségre, kirohant a palotából, egyenesen a kikötőbe, ahol néhány férfi gyülekezett. Karon ragadta egyiküket, a motoros jachtjára vitte, és leültette a rádióhoz. Perceken belül megtudta a vitorlás helyzetét, s a vad hullámokkal dacolva nekiindult. Hamarosan meglátta a parti őrség mentőhajóit, majd a kis vitorlást is, melyet úgy dobált a tajtékos tenger, mint valami parafa dugót. A fedélzeten nem látott emberi alakot.

– Megmentették őket?

Útitársa hallgatta egy darabig a rádiót.

– Signora Lorettót mentőmellényben találták meg a vízben, a lányát viszont nem találják.

Abby odaveszett? Vincenzónak megállt a szíve egy pillanatra.

Az nem lehet! Nem veszítheti el az ő Abbyjét!

– Meg kell keresnünk! Mindig van rajta mentőmellény! Biztos a vízbe sodorta a szél. Vegye át a kormányt, én kintről figyelek.

– Az túl veszélyes, fenség!

– Kit érdekel! Hát nem érti? Valahol ott van a vízben egy tizenhét éves lány, szüksége van a segítségünkre!

– Merre menjünk?

Vincenzo a szélirányt vizsgálva mérlegelt néhány pillanatig.

– A part mentén, a barlangok felé – határozta el.

Amint a legnagyobb barlang szájához értek, Vincenzo beugrott a vízbe, és a rejtett sziklaüregekhez úszott, melyeket oly gyakran látogatott a barátaival. A másodikban meg is találta Abbyt: élettelenül lebegett mentőmellényében a víz színén. Sietve megragadta, és magával húzta a hajóhoz; a fedélzeten levette róla a mentőmellényt, és hozzálátott a szívmasszázshoz és szájból szájba lélegeztetéshez.

Eleinte hiába próbálkozott, Abby továbbra is sápadtan és mozdulatlanul feküdt a padlón. De Vincenzo nem adta fel.

Már épp elvesztette volna minden reményét, amikor egyszer csak megrezzent Abby szemhéja, és hörgésszerű hang tört fel a torkán. Gyorsan az oldalára fordította, s a lány máris elkezdte kiköhögni a vizet a tüdejéből.

– Ez az! – bátorította. – Csak ki vele!

Mikor végre kitisztultak a légútjai, Abby kábultan nézett fel rá.

– Vincenzo? – szólt erőtlenül.

– Sì – felelte a herceg végtelen megkönnyebbüléssel. – Elkapott a vihar, de megtaláltalak a barlangban, és most már minden rendben van.

Abby pislogott.

– És az anyukám? Vele mi van? Hol van?

– Az apád mellette van – mondta Vincenzo, aki ekkor még nem tudott többet Holly Loretto állapotáról.

– Ó, hála az égnek! – Abby könnyes szemmel nézett rá. – Megmentetted az életemet. Meghalhattam volna.

A pillanat hevében átkarolta Vincenzo nyakát, és belekapaszkodott.

– Igen, hála az égnek – felelte a herceg meghatottan, és átölelte a lányt, aki zokogva szorította vállához az arcát.

Vincenzo még soha nem érezte magát ilyen közel egy másik emberi lényhez. Abban a pillanatban jött rá, hogy többet érez Abby iránt, mint amit szavakba tudna önteni. El sem tudta képzelni, hogy nélküle éljen.

Természetesen elkísérte a kórházba, és akkor is öleléssel vigasztalta, amikor Abby megtudta, hogy az anyja nem élte túl a balesetet. Az apja összeroppant, nyugtatót kellett adni neki, így Vincenzo maradt Abby mellett.

– Látni akartam, hogy vagy a ma reggeli csata után – mondta most bűntudatosan.

– Nekem mindig a munka a legjobb orvosság – válaszolta Abby.

Leült a herceggel szemben, és becsatolta a biztonsági övet. A kocsi elindult.

– Aggódtam miattad – folytatta. – A királynő tényleg nagyon fel volt dúlva, és látszik, hogy még teljesen odavan a gyásztól.

– Úgy repült vissza Gemellibe, hogy van min gondolkodnia.

– Szegény. Remélem, sikerül félretennie az előítéleteit, és élvezni tudja ezt a különleges időszakot, amikor az első unokáját várjuk.

– Én inkább miattad aggódom. Rossz, hogy már nincs az anyukád, akivel mindent megbeszélhetsz.

– De itt az apám. És te meg dr. DeLuca. Mi kellene még?

Vincenzo komolyan nézett rá.

– Sajnálom, ha a királynő olyat mondott, amivel megbántott. De ígérem, minden rendben lesz.

– Szerintem is. Mondott még valamit?

– Nem, de Valentino megígérte, hogy tartjuk a kapcsolatot. – Valentino Michelina bátyja volt. – És most beszéljünk másról.

– Kockázatos, hogy elém jöttél, Vincenzo. Nem szabad, hogy együtt lássanak minket.

– A kocsiban védve vagyunk a kíváncsi tekintetektől – próbálta Vincenzo megnyugtatni Abbyt… és saját magát.

– Már ez a sok biztonsági ember is találgatásokra ad okot. Kérlek, szólj a sofőrnek, hogy forduljon meg, és vigyen vissza az irodába.

– Már késő. – Vincenzónak esze ágában sem volt ilyen gyorsan elengedni Abbyt. – Ma tényleg sokat kellett lenyelned az anyósom részéről. Nem érdemelted meg, és szeretném jóvátenni.

5. FEJEZET

– Hova viszel? A palotába nem erre kell menni.

– Alig ettél valamit este, ezért is viszlek el most vacsorázni egy nagyon különleges helyre – válaszolta Vincenzo. – Megünnepeljük a citrom- és narancsfesztivált. Ne aggódj, van az étteremnek privát bejárata, azon megyünk be, és a saját személyzetem fog kiszolgálni egy privát részen. Nem lesz más dolgod, mint élvezni a finomabbnál finomabb és egészséges ételeket.

Abby sóhajtott.

– Tudom, miért csinálod ezt. De tényleg nincs rá szükség.

– Gondolatolvasó lettél?

– Nem, csak azt mondom…

– …hogy nem vársz el tőlem kiváltságokat. Mintha ezt nem tudtam volna eddig is – mondta Vincenzo kissé ingerülten.

– Bocs, nem akartalak felbosszantani.

– Abby… csak egy kis nyugodt beszélgetésről van szó. Ez az áldozat, amit értem és Michelináért hozol, azt is jelenti, hogy a szülésig nem élheted úgy az életed, ahogy megszoktad. Pedig egy fiatal nőnek szórakoznia is kell néha, és biztos sok olyan férfival találkozol az irodában és máshol, akik szívesen elvinnének valahová. Mondanom sem kell, hogy nagyon szép vagy, erre pont ma hívta fel megint a figyelmemet a sógorom.

– Michelina bátyja? Még soha nem találkoztam vele.

– Látott, amikor a limuzinhoz mentél a találkozó után.

– Hát, akkor köszönöm a bókot.

Abbyt valójában eléggé összezavarta a tény, hogy Valentino megjegyzést tett a külsejére.

– Most mérgesnek tűnsz.

– De nem vagyok az!

– Jó, akkor kérlek, próbáld megérteni, hogy nem akarom, hogy nekem csupa előnyöm legyen ebből a különleges kapcsolatból, ami köztünk van, neked meg csak a neheze jusson. Tudod: partra vetett bálna, mezítláb és terhesen, ahogy ti, amerikaiak, olyan érzékletesen fogalmaztok.

Abby felnevetett.

– Honnan ismered ezeket a kifejezéseket?

– Eltöltöttem egy felejthetetlen nyarat San Diegóban, és kitűnő eredménnyel teljesítettem a „kaliforniai lányok” alaptanfolyamot.

Abby a szemét forgatta.

– Képzelem. Fogadok, még tankönyv se kellett hozzá.

Vincenzo kisfiúsan vigyorgott.

– És ingyen voltak az órák. Mit gondolsz, miért tartják ott a konferenciákat a férfiak, amikor csak lehet?

– Gondolom, a nők is ugyanezért szeretnek Aranciában vagy Olaszországban konferenciázni: hogy elvégezzék a „latin szerető” kurzust – válaszolta Abby évődve. – És egyébként nekik se kell hozzá tankönyv.

Együtt nevettek.

– Lehengerlő lehetsz a bíróságon a gyors észjárásoddal – mondta Vincenzo.

– Miért nem jössz és győződsz meg róla magad? – kérdezte Abby a hajdani szexszimbólumot, Mae Westet utánozva. De abban a filmben ez felhívás volt keringőre, és neki ilyesmire gondolnia sem szabad.

– Ez kicsoda? – kérdezte Vincenzo mosolyogva.

– Biztos nem ismered, amerikai filmszínésznő volt a 30-as években. Mae West. Anyám imádta a filmjeit.

Lekanyarodtak a parti útról, és szerpentinen hajtottak a város fölé. Aztán Abby nagy meglepetésére a limuzin megállt egy drótkötélpálya-állomásnál. Vincenzo kiszállt, és személyesen tartotta neki az ajtót. Néhány biztonsági emberrel együtt beszálltak egy kabinba, mely azután megindult fölfelé.

– Van fönt egy nagyszerű kis étterem, ahonnan csodás kilátás nyílik a tengerre. Onnan fogjuk nézni a tűzijátékot.

Abby kinézett az ablakon, és rövid időre átadta magát az ábrándozásnak. Tinédzserként gyakran elképzelte, hogy kettesben marad Vincenzóval, de ilyen romantikus estében, mint ez a mostani, soha nem mert reménykedni. A valóság azonban kíméletlenül belevegyült az ábrándokba: egy percre sem felejthette el, hogy a gyermeket, aki a méhében növekszik, Vincenzo Michelinával nemzette, szeretett feleségével, akinek halála valószínűleg ugyanolyan szomorúsággal töltötte el, mint amilyennel az apját az anyja halála.

Michelina temetésének estéjén egyedül állt palotabeli lakásának teraszán, s a tengeren horgonyzó hajókat bámulta, melyeken félárbócra volt eresztve a zászló, részvétnyilvánításul a gyászoló hercegnek.

Miközben folytak a könnyei, megcsörrent a mobiltelefonja. A barátnője, Carolena kereste.

– Abby? Néztem a tévében a temetést, és szeretném tudni, hogy jól vagy-e.

Abby mély levegőt vett, és letörölte a könnyeit.

– Jól – felelte remegő hangon.

– Nem, biztos vagyok benne, hogy nem vagy jól. Beszéltél egyáltalán Vincenzóval a baleset óta?

– Igen, tegnap este beugrott… és azt mondta, aggódik miattam.

– Meg is értem. Valószínűleg csak az tartja életélben, hogy terhes vagy a gyerekével. Elsírtam magam, mikor láttam a tévében ezt a fantasztikusan vonzó férfit, ahogy ott sétál lehajtott fejjel. „Minden nő álmainak hercege gyászruhát visel”, ezt írta az esti újság.

Abby összeszorította a szemét.

– Hát persze, a sajtónak ez igazi ajándék.

El tudta képzelni, milyen szalagcímek várhatók még. „Ki lesz Arancia következő hercegnéje?” „Vajon a trónörökös kivárja a gyászévet, vagy hamarosan újranősül?” És neki egy személyesebb kérdés is égett a szívén: hogyan fog viszonyulni a leendő hercegné a béranyasághoz?

Most, hét héttel később, Abby a hegytetőre tartott vacsorázni „minden nő álmainak hercegével”, és még mindig tele volt kérdésekkel és kételyekkel.

– Jössz?

Vincenzo melegen zengő hangja hozta vissza a valóságba. Észre sem vette, hogy megérkeztek az étteremhez. Vincenzo egy folyosón keresztül a teraszra vezette, ahol egy asztal volt ünnepien megterítve két főre, gyertyákkal és virágokkal.

A teraszról az egész várost látni lehetett.

– Micsoda kilátás! – ámult el Abby.

– Ugye? – Vincenzo kihúzta neki a széket.

Az ételek ízletesek és egészségesek voltak, Abbynek nem volt kétsége, hogy Vincenzo pontos utasításokat adott a szakácsnak. Bor helyett a szomszédos ültetvény terméséből készült szőlőlét ittak, s a zsenge bárányhúshoz köretül szolgáló zöldborsó az étterem kertjében termett.

Abby jóízűen evett mindenből.

– Látom, visszajött az étvágyad – bólintott Vincenzo elégedetten. – Gyakrabban kell ilyet csinálnunk.

– Ha minden este itt ennék, nemsokára tényleg bálnára híznék.

A desszert lime-torta volt, a ház specialitása.

– Feltehetek egy személyes kérdést? – szólt Vincenzo.

Ajaj, mennyire személyeset? Abby attól félt, a herceg olvas a legtitkosabb gondolataiban.

– Mire vagy kíváncsi?

– Volt már valaha különleges férfi az életedben? És ha igen, miért nem mentél hozzá?

Igen, volt, most is épp vele szemben ülök.

Abby elpirult.

– Persze, volt már egy-két barátom. De a jogi egyetem nem sok időt hagy a magánéletre. A bírók általában elvárják a gyakornoktól, hogy a hét minden napján éjjel-nappal dolgozzon nekik, mint egy rabszolga.

– Ezt ismerem – mondta Vincenzo nehéz sóhajjal. – De nem akartál saját gyereket?

Nem tudhatta, Abby mennyit álmodozott arról, hogy feleségül megy hozzá, és gyereket szül neki. Most ez az álom részben valóra vált – de milyen áron? Vincenzo gyermekét hordja ki, de a gyermek mégsem az övé.

– Én… mindig is szerettem volna anya lenni. Valószínűleg azért, mert boldog gyerekkorom volt, melegszívű és humoros anyukám. De mindig úgy képzeltem, hogy egy szeretetteljes kapcsolat gyümölcse lesz a gyerek, ahogy a szüleimnél is megtapasztaltam. Az, hogy még nem találtam meg a megfelelő férfit… az Carolena szerint azért van, mert még mindig túl szoros a kapcsolatom az apámmal. És hozzá nehéz felérni.