Én, kérem, hivatalos hülye vagyok

ŠVEJK
FÜVESKÖNYVE

Válogatta, szerkesztette és az utószót írta

KOCSIS PÉTER

Fordította

Réz Ádám

A borítókép Josef Lada nyomán Szűcs István munkája

© Kocsis Péter, 2020

© Réz Ádám jogutódja, 2020

Szerkesztés © Lazi Könyvkiadó, 2020

A Lazi Kft. kiadása

info@lazikiado.hu

www.lazikiado.hu

A kiadásért felel: a kiadó ügyvezető igazgatója

Lektor: Jeneiné Somogyi Judit, Varga Veronika

Műszaki szerkesztő: Szentmiklósi Csaba

Borító: Csikász Katalin, Innovariant Kft.

Felelős szerkesztő: Hunyadi Csaba Zsolt

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-267-614-2

„FÜVESKÖNYVEK”:

ADY ENDRE: Harc és nász

ARANY JÁNOS: Józan, okos mérték

NICK BAKALAR – RICHARD BALKIN: II. János Pál bölcsességei

A BOR FÜVESKÖNYVE – Borban az igazság…

BÖJTE CSABA: Az örömök útján

BÖLCSEK ÉS BALGÁK – Ószövetségi bölcsességek

A GASZTRONÓMIA FÜVESKÖNYVE – Ó, evés gyönyörűsége

HAICH ERZSÉBET: Hét nap – hét erő

HODÁSZ ANDRÁS: Praliné a léleknek

BOHUMIL HRABAL: Gyöngyök a mélyben

JÉZUS KRISZTUS: Én vagyok a világ világossága

JUHÁSZ GYULA: Szakállszárító

CAROL KELLY-GANGI: Assisi Szent Ferenc bölcsességei

CAROL KELLY-GANGI: Ferenc pápa bölcsességei

CAROL KELLY-GANGI: Kalkuttai Szent Teréz anya bölcsességei

CAROL KELLY-GANGI: Steve Jobs gondolatai

CAROL KELLY-GANGI: Szentek bölcsességei

A KOMMUNIZMUS FÜVESKÖNYVE – Kísértet járja be Európát…

KOSSUTH LAJOS: Legyen tehát harc

KRÚDY GYULA: Szerelmeskönyv

LUTHER MÁRTON: Erős vár a mi Istenünk

MIKES KELEMEN: Vagyok, aki voltam és leszek, aki vagyok

NYIRŐ JÓZSEF: Hűség és áldozat

PÁPÁK BÖLCSESSÉGEI

PILINSZKY JÁNOS: Csönd és közelség

ALBERTO ROSSA: Ferenc pápa gondolatai

ALBERTO ROSSA: Ferenc pápa gondolatai a családról

ANTOINE DE SAINT-EXUPÉRY: A katedrális kövei

A SÖR FÜVESKÖNYVE – Sörben nincs hazugság!

ALICIA VON STAMWITZ: Ferenc pápa ihlető szavai

ŠVEJK FÜVESKÖNYVE – Én, kérem, hivatalos hülye vagyok

SZABÓ DEZSŐ: Tollam eke és kard volt…

SZÉCHENYI ISTVÁN: Merjünk nagyok lenni…

SZENT PÁL BÖLCSESSÉGEI: Szeretet és szolgálat

SZERB ANTAL: A világ sokkal több…

TORMAY CÉCILE: Hordozom azt is, ami másoknak fáj

TRIANON FÜVESKÖNYVE – Mert nem lehet feledni…

BÖLCSESSÉGEK,
BALGASÁGOK

(ŠVEJK ARANYKÖPÉSEI)

„Nagy idők nagy embereket kívánnak.”

– Minden merénylet olyan egyszerű és logikus, mint a Kolumbusz tojása.

– Krisztus Urunk is ártatlan volt – mondta Švejk –, mégis megfeszítették. Senkinek se szokott a feje fájni egy ártatlan ember miatt.

Hiába, ilyen az emberi természet: mindig csak téved, amíg meg nem hal.

– Alázatosan jelentem, hogy reumás vagyok, de azért az utolsó leheletemig szolgálni fogom a császár őfelségét – mondta szerényen Švejk –, dagadt a térdem.

– Óvatosság a bölcsesség anyja – mondta Švejk, leülve az asztalhoz a pohár söre mellé, amelynek a habjában kis lyukacskák keletkeztek Palivecné belepotyogtatott könnyeitől –, a mai idők olyanok, hogy direkt óvatosságra kényszerítik az embert.

– Én nem tudom – felelte Švejk jámbor mosollyal –, én semmiről se tudok. Biztos így rendelte a sors.

Igen érdekes tünemény, hogy míg az alacsony kövérek többnyire jóindulatú optimisták, a hórihorgas égimeszelők viszont szkeptikusak szoktak lenni.

– Ha maga egy művelt ember – figyelmeztette Švejk –, akkor leszokik arról, hogy idegen lakásokban köpködjön. Vagy azt hiszi, hogy azért, mert világháború van, már mindent megengedhet magának?

– Óberlajtnant úrnak alázatosan jelentem, hogy minden rendben van, csak a macska viselkedett pimaszul, és felfalta a kanárit.

Kiskoromtól fogva ilyen pechem van. Mindig arra törekszek, hogy megjavítsak valamit, hogy jót tegyek, és sose jön ki belőle más, csak valami kellemetlenség nekem is meg a társaságomnak is.

– A könyv, uraim, több különbözőképpen felvágott és sokféle formátumú papírívből áll, amit telenyomtatnak, összeraknak, egybefűznek és összeenyveznek.

Az élet nem illemtani iskola. Mindenki úgy beszél, ahogy tud.

Minden ilyen késés egy alattomos dolog. Napóleon öt percet késett Waterloonál, és fuccs volt az egész dicsőségének…

Az öreg Svarcenberg herceg, az csak rendes hintón járt, az a taknyos fiatal herceg meg tiszta büdös az automobiltól. Majd az Úristen a pofájára keni még neki azt a benzint.

– Nagyon is igazat tetszik mondani – felelte Švejk –, minden tagadás megnehezíti a beismerést és fordítva.

– Mondja meg nekem, miért nincs magánál semmi, de semmi a világon?

– Mert nincs szükségem semmire.

– Nahát, Švejk – szólt közbe a tábori lelkész –, kíváncsi volnék rá, hogy az ember milyen bűnt követhet el tapintással, meg tudná ezt magyarázni nekem?

– Nagyon sok mindent, feldkurát úr, például ha idegen zsebekben tapogat vagy táncmulatságon, hiszen tetszik tudni, hogy ott mik szoktak lenni.

– És a járással, Švejk?

– Ha úgy tesz, mintha sánta volna, hogy az emberek könyörüljenek meg rajta.

És a szaglással?

– Ha nem tetszik neki valami büdösség.

– És az ízleléssel, Švejk?

– Ha nagyon rájön az ízére valaminek.

– És a beszéddel?

– Az már egybe van a hallással, feldkurát úr. Ha valaki nagyon sokat locsog, és egy másik hallgatja.

– Ki akar menni az árnyékszékre? – kérdezte szeretetre méltóan az őrmester. – Nincs ebben valami másik hátsó gondolat? – És Švejk arcába fúrta a tekintetét.

– Ebben igazán csak egyetlenegy nagy hátsó gondolat van, őrmester úr, kérem – felelte Švejk.

Vinohradyban is mindig azt mondta az öreg Rampa kocsmáros, ha valaki adós akart maradni, hogy az emberre rájönnek néha olyan pillanatok, amikor süket lesz, mint egy ágyú.

A háborúban is ez a helyzet. Előbb csak püföljük az ellenséget, és folyton csak megyünk utána, a végén pedig nem győzünk menekülni.

Švejk így szólt: – Hallottad már azt a mondást, Vodička, hogy óvatosság a bölcsesség anyja?

Vegyen egy kis száraz tehénszart, tegye rá egy tányérra, öntsön rá vizet, akkor szépen meg fog zöldülni, és ez a jerikói rózsa.

– Nem hittem volna – mondta Švejk az egyik parti után –, hogy amikor semmire indulok, és mind a négy lapomat kicserélem, disznót kapok. Mit jöttetek nekem a királlyal? Úgy ütöm azt a királyt, mint a pinty.

– Óberlajtnant úrnak alázatosan jelentem, hogy ez egy nagyon hosszú história, és az óberlajtnant úrnak mindig fel tetszik izgatni magát, amikor én részletesen beszámolok a dolgokról.

– Bizonyisten, óberlajtnant úr – mondta Švejk, vértanúi arccal –, én nem ismerek személyesen egy árva német írót sem. Én csak egy cseh írót ismertem személyesen, bizonyos Ladislav Hájeket, Domažlicéből. Ő volt az „Állatok világának” a szerkesztője, és egyszer eladtam neki egy korcs dögöt, mint fajtiszta spiccet. Nagyon vidám és derék úr volt.

– A jóisten hozta a világra a nagybélűeket, és a jóisten majd gondoskodik is róluk – jegyezte meg Švejk.

– Jelentem alássan, lajtnant úr, csak az időjárás maradjon ilyen, mint most. Nappal nem túl nagy a hőség, az éjszakák is elég kellemesek, úgyhogy ez a legmegfelelőbb idő a háborúzáshoz.

Különben is sokféle dolog van a világon, amit nem szabad megcsinálni, de azért el lehet követni. Az a fő, hogy mindenki kipróbálja, hogy sikerül-e neki, ami nem szabad, és így mégis lehessen.

– Hát hogyne, én tökéletesen értem a lajtnant urat – felelte Švejk. – A lajtnant úr pontosan úgy beszél, mint a Pokorný bádogos Budějovicében. Ettől, ha az emberek megkérdezték, hogy „Fürdött már az idén a Malšében?”, azt felelte: „Nem fürödtem, de viszont az idén sok lesz a szilva.” Vagy ha azt kérdezték: „Evett már az idén vargányát?”, ő azt felelte: „Nem ettem, de ez az új marokkói szultán állítólag nagyon rendes ember.”

– Uraim, az önök álláspontja tökéletesen helyes, viszont én tökrészeg vagyok.

– Nem lehet mindenki okos, óberlajtnant úr – mondta Švejk meggyőzően –, kell, hogy a hülyék kivétel legyenek, mert ha mindenki okos volna, akkor annyi ész volna a világon, hogy attól minden második ember teljesen meghülyülne.

Az emberi élet, óberlajtnant úr, jelentem alássan, olyan komplikált, hogy ahhoz képest egy ember élete csak egy rongy.

– Ezt a tehenet legalább két hétre ecetbe kellett volna rakni, és ha nem a tehenet, hát azt az embert, aki megvásárolta – jelentette ki Švejk.

– A térkép is tévedhet – felelte Švejk, leereszkedve a patak völgyébe.

– Alázatosan jelentem – szólt közbe Švejk –, néha magam is úgy veszem észre, mintha gyengeelméjű volnék, különösen így estefelé…

Aki valami kétértelmű dolgot mond, előbb nagyon jól meg kell hogy gondolja. Az egyenes ember, aki nem tesz lakatot a nyelvére, ritkán kap pofont.

– Mit gondol, Švejk, sokáig tart még ez a háború? – Tizenöt évig – felelte Švejk. – Ez magától értetődik, mert egyszer már volt egy harmincéves háború, és most kétszer olyan okosak vagyunk, mint azelőtt, tehát harminc osztva kettővel, az tizenöt.

Két Ferdinándot ismerek. Az egyik a Průša drogista szolgája, tudja, aki egyszer megivott tévedésből egy üveg hajszeszt, aztán ismerem még a Kokoška Ferdinándot, amelyik a kutyapiszkot szokta összeszedni a házakból. Egyikért se nagy kár.

– Na ja, Müllerné, autókáztak. Azt egy ilyen úr nyugodtan megengedheti magának. Közben arra nem gondol, hogy az ilyen kocsikázásnak rossz vége is lehet. Pláne Szarajevóban. Hiszen az Boszniában van, Müllerné. Biztos a törökök a ludasok benne. Hiába, kár volt, hogy elvettük tőlük Bosznia-Hercegovinát.

– Vannak revolverek, Müllerné, amik az istennek se akarnak elsülni, ha megbolondul, akkor se. Sok ilyen revolverfajta létezik. De a Ferdinánd őfenségéhez biztos valami jobbat vásároltak, és le merném fogadni magával, Müllerné, hogy az illető, aki a trónörökös őfenségét elintézte, úgy felöltözött hozzá, ahogy kell. Tudja, nagyon nehéz dolog egy fenséges urat agyonlőni. Az nem úgy megy, mint amikor egy közönséges vadorzó lepuffantja az erdészt. Előbb ki kell spekulálni, hogy férkőzik hozzá, mert nem mehet oda csak úgy, akármilyen rongyokban. Cilinderben kell menni, hogy a rendőrök még előtte le ne füleljék.

Abból az elvből indultam ki, hogy például az elefánt, a tigris, az oroszlán, a majom, a vakond, a ló, a malac és a többiek már amúgy is régóta ismeretesek az „Állatok világá”-nak minden olvasója előtt, hogy az olvasót fel kell rázni valami újdonsággal, új felfedezésekkel, s az első lépésem ebben az irányban a kénhasú bálna volt. Ez az én új bálnafajtám akkora volt, mint a tőkehal, s egy hangyasavval telt hólyag jellemezte, valamint egy különleges bélcsatorna, ezen keresztül az én kénhasú bálnám valami mérges és kábító savat fecskendezett a kisebb halakra, melyeket fel akart falni, később egy angol tudós… már nem emlékszem rá, hogy milyen névvel ruháztam fel, el is nevezte ezt a savat bálnasavnak. A bálnazsírt már addig is ismerte mindenki, de az új sav felkeltette néhány olvasó figyelmét, s ezek érdeklődtek nálam a bálnasavat gyártó cég iránt. A kénhasú bálna után rövid időközönként egész sor új állatot fedeztem fel. Megemlítem közülük az agyafúrt bubut (emlősállat az erszényesek rendjéből), az édeshúsú ökröt (a tehén őstípusa), és a szépia-ázalékot, amelyet a vándorpatkányfajták közé soroltam. Új állataim napról napra szaporodtak. Magam is rendkívül meg voltam lepve, hogy milyen sikereket érek el ezen a téren. Sohasem hittem volna, hogy az állatvilág ily hathatós kiegészítésre szorul, s hogy Brehm annyi állatot kihagyott az „Állatok világa” című munkájából. Tudott-e Brehm, s mindazok, akik utána következtek, az én izlandi denevéremről, a „távoli denevérről”, az én házimacskámról, amely a Kilimandzsáró-hegy tetején lakott „ingerlő szarvas-pacsuha” néven? Volt-e fogalmuk addig a természettudósoknak Khún mérnök bolhájáról, amelyet borostyánban fedeztem fel, s amely teljesen vak volt, mert a prehisztorikus vakondon élősködött, és ez is vak volt, mert az ükanyja, mint megírtam, a föld alatti vak gőtével párosodott, és ez a gőte a posztojnai cseppkőbarlangban tanyázott, amely akkoriban egészen a mai Balti-tengerig ért?

Emlékszem rá, egyszer elítéltek valami nőszemélyt azzal, hogy megfojtotta az újszülött ikreit. Hiába esküdözött, hogy ikreket nem is fojthatott meg, mert csak egy árva kislánya született, akit sikerült minden fájdalom nélkül megfojtania, mégis kétszeres gyilkosság miatt ítélték el. Vagy az a záběhlicei ártatlan cigány, amelyik betört egy szatócsboltba, éppen szentestén. Hiába esküdözött, hogy csak meg akart melegedni, az sem segített rajta semmit. Ha egyszer a törvény kezében van az ember, az már régen rossz. De úgy is kell hogy legyen. Lehet, hogy nem mindenki olyan gazember, mint amilyennek gondoljuk, de manapság ki tudja megmondani, melyik a becsületes, melyik a lókötő, főleg az ilyen komoly időkben, amikor a Ferdinándot is agyonlövik?

Minálunk a házban van egy kalapos, és ez úgy bedresszírozta a macskáját, hogy ez a macska felfalt neki azelőtt három kanárit, és most már egyet se, és a kanári akár rá is ülhet. Én is meg akartam ezt próbálni, és kivettem a kanárit a kalitkából, és odaadtam, hogy szagolja meg, és még mielőtt észbe kaptam volna, ez a majom leharapta neki a fejét. Én igazán nem vártam tőle ilyen gorombaságot. Még ha egy veréb lett volna, óberlajtnant úr, kérem, akkor nem szólnék semmit, de egy ilyen szép kis kanári, harzi fajta. És még milyen mohón zabálta a tollaival együtt, és közben dorombolt a gyönyörűségtől. Azt mondják, hogy a macskák nincsenek zeneileg kiművelve, és nem bírják hallgatni, amikor a kanári énekel, mert ezek a bestiák nem értenek ahhoz.

– Manapság kész passzió a letartóztatás – folytatta Švejk nagy élvezettel –, nincsen felnégyelés, nincsen spanyolcsizma, priccsünk van, asztalunk van, lócánk van, nem szorongunk egymás hegyén-hátán, levest kapunk, kenyeret adnak, korsóban hozzák a vizet, a kübli mindjárt itt van az orrunk előtt. Mindenben láthatjuk a haladást.

Ha maga állócsillag gyanánt tartózkodnék a világegyetemben, bizonyára túlságosan csekély volna ahhoz, hogy akár a legtökéletesebb csillagászati műszerekkel is észrevegyék. Hogy maga milyen jelentéktelen a világegyetemben, arra nincs is kifejezés. Fél év alatt is csak oly parányi körívet írna le az égbolton, egy év alatt is csak oly parányi ellipszist, hogy annak számszerű kifejezése egyáltalán nem volna lehetséges, olyan elenyésző lenne. A maga parallaxisát nem is lehetne megmérni.

– Főhadnagy úrnak alázatosan jelentem, hogy meg tetszik értve lenni. Nincsen rosszabb annál, mint amikor az ember hazudik. Ahogy elkezd belekeveredni, máris el van veszve. Egy faluban, Pelhřimov mellett volt egy Marek nevű tanító, aki a Špera erdész lánya után járt, és ez az erdész megüzente neki, hogy ha kimegy randevúzni a lánnyal az erdőbe, és ő rajtacsípi, akkor sörét helyett sóra tölti a puskáját, és a fenekébe lő neki. A tanító visszaüzente, hogy nem igaz az egész, de egyszer megint, amikor a lánnyal volt randevúja, az erdész megtalálta őt, és már hozzá is akart látni a beígért művelethez, de ő kimagyarázta magát, hogy csak bokrétát szed, aztán meg, hogy bogarakat akart gyűjteni, és úgy belegabalyodott, hogy a végén megesküdött rá, mert annyira be volt gyulladva, hogy ő csapdát akart állítani a nyulaknak. Erre ez a kedves erdész fogta őt, és bevitte a csendőrőrszobára, onnan pedig bíróság elé került, és a tanítót kis híján lecsukták. Ha megmondta volna a tiszta igazat, akkor csak azt a sót kapta volna a fenekébe. Énnekem az a véleményem, hogy mindig az a legjobb, ha az ember mindent bevall, és őszinte, és ha már elkövetett valamit, odamegy, és azt mondja: „Alázatosan jelentem, hogy elkövettem ezt meg ezt.” És a becsületesség, amit mondani tetszett, az is nagyon szép dolog, mert az ember mindig azzal jut a legtovább.

– Nekem mindig sok minden nyomja a lelkiismeretemet – felelte Švejk, még a tanácsosnál is nyájasabban mosolyogva. – Lehet, hogy az én lelkiismeretemet még több minden nyomja, mint a tanácsos úrét.

Vérszomjas pillantást vetett Švejkre, majd ráförmedt:

– Ne bámuljon olyan hülyén.

– Sajnos, ezen nem tudok segíteni – felelte Švejk rendkívül komolyan –, a katonaságtól hülyeség miatt kiszuperáltak, és egy különbizottság hivatalosan hülyének nyilvánított. Én, kérem, hivatalos hülye vagyok.

– Én egyáltalán nem félek az ilyen törvényszéki vizsgálatoktól – közölte Švejk. – Amikor katona voltam, egy állatorvos vizsgált meg, és az is nagyszerűen sikerült.

Az őrmester nyájasan ránézett Švejkre, aki nyugodtan és tisztelettudóan így felelt: – És mégiscsak Budějovicébe megyek. – Több volt ez, mint Galilei „És mégis mozog”-ja, mert Galilei valószínűleg nagyon dühösen mondta a fenti szavakat.

– Legalább tüzet adhatnál a pipámba – mondta Švejk barátságosan Chodounskýnak –, ha már idejöttél kibicelni. A máriás, hogyha kettesben játsszák, komolyabb dolog, mint az egész háború vagy az a ti kalandotok a szerb határon. Milyen hülye vagyok, fel kéne pofozni magamat. Nem tudtam várni még egy kicsit azzal a királlyal, most aztán bejött a filkó. Én marha.

– Hát hogyne, maga pedig egy atyaisten, káplár úr – felelte Švejk, olyan lelki egyensúllyal, mint egy filozófus, aki az örök békét akarja megvalósítani az egész világon, s közben rettenetes polémiákba bocsátkozik –, maga egy fájdalmas szűzanya.

– Az én véleményem szerint – mondja Švejk – mindent tárgyilagosabb szempontból kell nézni. Minden ember tévedhet, és muszáj is, hogy tévedjen, minél tovább töri a fejét valamin.

A regimentsrechnungsfeldvébl tudniillik azt mondta nekem az ezredirodán, hogy az ezred telefonogramja szerint a zászlóaljnál már tudják, hogy mit kell kiválogatni azokból a könyvekből, melyik kötetet. Tudniillik ezek a könyvek két kötetből álltak. Külön volt az első kötet és külön a második. Én ezen olyan jót nevettem, mint még soha, mert már sok könyvet elolvastam életemben, de még sohase kezdtem az olvasást a második kötetnél. Ő pedig még egyszer azt mondja: „Itt vannak az első kötetek, és itt vannak a második kötetek. A tiszt urak már tudják, hogy melyik kötetet kell nekik olvasni.” Erre én azt gondoltam, hogy mindnyájan be vannak rúgva, mert ha egy könyvet elölről el kell olvasni, egy ilyen regényt, amiben le vannak írva a „Sünden der Väter”, mert én németül is tudok, hát akkor az első kötettel kell kezdeni, mert nem vagyunk zsidók, és nem szoktunk hátulról visszafelé olvasni. Ezért meg is kérdeztem az óberlajtnant úrtól telefonon, amikor vissza tetszett jönni a kaszinóból, és én jelentettem ezeket a könyveket, hogy most a háborúban nincsen-e talán megfordítva, és nem-e fordított sorrendben olvassák a könyveket, előbb a második kötetet és csak azután az elsőt. És az óberlajtnant úr azt mondta, hogy részeg disznó vagyok, ha még azt se tudom, hogy a Miatyánkban előbb van a „Miatyánk” és azután az „ámen”.

– Én, kérem, lajtnant úr, sajnálom mind a kettőt, az oroszt is, mert át van szúrva, és a katonát is, mert be fogják csukni érte. Muszáj, hogy összetörje vele a szuronyát, lajtnant úr, hiába, úgy néz ki, hogy az a fal, amibe beledöf, kőből van, és az acél törékeny. Egyszer, amikor még a tényleges időmet szolgáltam, lajtnant úr, volt nálunk a században egy lajtnant. Még egy öreg zupás őrmester se tudta magát úgy kifejezni, mint ez a lajtnant úr. A gyakorlótéren mindig azt mondta nekünk: „Mikor hapták van, dülleszd ki a szemed, mint a kandúr, ha a szecskába szarik.” De különben nagyon derék ember volt. Egyszer karácsonyra megbolondult, vásárolt a századnak egy egész kocsi kókuszdiót, és azóta tudom, hogy milyen törékenyek a szuronyok. A fél századnak beletört a szuronya ezekbe a diókba, és az alezredes úr becsukatta az egész századot, három hónapig nem mehettünk ki a kaszárnyából, a lajtnant úr is háziőrizetet kapott…

– Miert nem mentel szarni a többiek emberrel együtt?

– Generálmajor úrnak jelentem alássan, a píseki hadgyakorlaton a Wachtl ezredes úr mindig azt mondta nekünk, amikor a legénység pihenőkor szétment a rozsba, hogy a katonának nem szabad folyton a sajszerájra gondolni, a katonának a harcra kell gondolni. Különben is, jelentem alássan, mit csináltunk volna azon a latrinán? Nincs miből nyomni. A marsruta szerint már egynéhány állomáson kellett volna vacsorát kapjunk, és nem kaptunk semmit. Üres gyomorral ne eridj latrinára!

– Úgy is van, óberlajtnant úr, jelentem alássan, ez tényleg egy szörnyű hülye história. Én magam se tudom, hogy hogy juthatott az eszembe egy ilyen nagy hülyeség, hogy ilyesmiről beszéljek. Csakis velem született hülyeség lehet az oka, vagy pedig ifjúkori emlékek. Ezen a földgolyón, óberlajtnant úr, kérem, különféle jellemek vannak, és a Jurajda szakácsnak mégiscsak igaza volt, amikor Bruckban berúgott, beleesett a pöcegödörbe, nem tudott kimászni, és azt kiabálta onnét: „Az ember arra van rendelve és hivatva, hogy megismerje az igazságot, hogy a szellemével uralkodjon az egész világegyetemnek valami harmóniájában, hogy folyton fejlődjön és művelődjön, egyre intelligensebb és szeretettel teljesebb világok magasabb szféráiba emelkedjen.”