Daniel Katz

Amikor nagyapám
átsíelt Finnországba

– részlet –

Fordította
Gombár Endre

Magvető Zsebkönyvtár
[35]

A mű eredeti címe:
Daniel Katz: Kun isoisä Suomeen hiihti
A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Werner Söderström Osakeyhtiö,
Porvoo-Helsinki, 1969

© Daniel Katz, 1969
First published in Finnish with the original title Kun isoisä Suomeen hiihti by Werner Söderström Ltd (WSOY), Helsinki, in 1969
Hungarian translation published by arrangement with Bonnier Rights Finland

Hungarian translation © Gombár Endre 1972, 2025

E könyv hőseinek semmi közük a valósághoz, mivelhogy a valóságban nem is léteztek soha

Első rész

Benno dilemmája

Amikor nagyapám, Benno százötven centi volt és rövidfejű, kitört az orosz–japán háború, a háborúk közt talán a legesztelenebb. Mint a cári hadsereg altisztjétől, azt követelték tőle, hogy a kicsi, akkurátus és hősies japánokat gyilkolja. Miklós cár hadügyminisztere közvetve nagyapót is magához rendelte, és így szólt hozzá:

– Benno! Veszélyben forgó hazánk azt várja tőled, hogy megöljed az apró és álnok japánokat.

Nagyapó csak hümgetett magában:

– Ez egy imperialista háború. Én meg kicsi vagyok.

Még kisebb volt akkor, amikor kozákok törtek be a falucskába (Chlebszk? Chlobszk?), mely a vityebszki kormányzóságban, Polock városától keletre feküdt. Betörtek tehát a kozákok, pedig a falu igencsak nyomorúságos volt; lakott benne vagy kétszáz koldusszegény zsidó, akik abból éltek, hogy az egymástól vett használt cikkeket, no meg a csempészett húsvéti borocskát árulták egymásnak. Ezeken kívül – fene tudja, hogyan – néhány Rothschild is akadt a faluban, akik a nagyobb ünnepeken jótékonykodással és szerencsejátékkal foglalkoztak. Hát az efféle mesterséges lélegeztetés tartotta életben, de azért éhesen a szegény rokonságot. Az ölbeli kisdedeknek bizony korán meg kellett tanulniuk fekete kenyéren és hagymán élni. Nemegyszer nyomorult szüleik lába alatt csúsztak-másztak a földön, és borba áztatott rongyokat szopogattak.

A lakosoknak körülbelül a fele volt belorusz. Ezek Wissoczky pán birtokát művelték, és jámborakat pökdösve vakargatták az üstöküket. Némelyik pénzt kölcsönzött a Rothschildoktól, és a lengyel pántól kis darab földet vásárolt. A zsidóknak nem lehetett földjük. A beloruszokat olykor elfogta a méreg, ha nem tudtak ledolgozni valamit az adósságból a Rothschildoknak, akik gazdag zsidók voltak. Hogy könnyítsenek a lelkükön, csinos kis pogromokat szerveztek, és tucatszámra ölték a szegény zsidókat.

Amikor betörtek a kozákok, az emberek bezárták ajtóikat, és porontyaikkal együtt otthon várták, mi lesz. Ezek a kozákok el is vitték nagyapámat – aki ez idő tájt tízéves volt –, mert anyja meghalt, apját pedig Szibériába hurcolták, és csak valami nénikéje vigyázott jól-rosszul reá. Nagyapó botorságában kint maradt az utcán, ott játszott. A kozákok körülfogták, és miután írásos szerződést kötöttek a nénivel, a falu vénjével meg a rabbival, és néhány rubel kártérítést fizettek, nem tudom, kinek, elvitték magukkal. Egy füst alatt elvittek még négy-öt másik zsidó fiút és három nagyapát is, akikre szerencsejáték közben találtak rá a temetőben. A cárnak több katonára volt szüksége, és nem lehetett válogatós. Nagyapám, Benno apró termete némi töprengésre késztette a kozák hadnagyot, de az ostoba néni sietve bizonygatta, hogy az egész csak átmeneti állapot, hiszen Benno csempész apja is ritka alacsony gyerek volt, de kamaszévei során sutyiban három centi híján kétméteresre nőtt.

(A néni nem hazudott. Mikor nagyapám apja hazatért szibériai rabságából, és eljött fiához, Bennóhoz Helsinkibe, a helsinkiek utánafordultak az utcán, és azt gondolták magukban: „Hű, de colos és randa zsidó!” Belépvén nagyapám házának ajtaján, le kellett hajolnia, és amikor fél évvel később felindulásába belehalt, egész Helsinkiben nem akadt neki való méretű kész koporsó, úgy kellett külön csináltatni. Méghozzá sürgősen. Mert a zsidók nem bámulkoznak halottaik felett, mint a keresztények, hanem legszívesebben már másnap eltemetik őket. Ha meghalt, hát meghalt. Nagyapám apjára még később visszatérek.)

Nagyapám persze sokat szenvedett apró termete miatt, különösen azután, hogy elvitték a finn-öbölbeli Kronstadtba, a katonai népiskolába. Oroszország minden tájáról kerültek ide fiúk; árvák és félárvák, börtönben ülő szülők gyerekei és szamócaszedés közben az erdőben eltévedt vidéki kisnemes csemeték.

Bennót benyomták egy barakkba, melyben négy megtermett és békés tatár ifjonc (Ymär, Günes, Münir és Tahir), négy izmos, Kijev környéki ukrán fiú, néhány kalmük, aztán három szöszhajú inkeri éldegélt, rajtuk kívül pedig ott húzta meg magát a barakk északi sarkában két tonzúrás fejű, nagy csontú és mogorva zsidó fiú a kaukázusi Dagesztánból.

A dagesztániak csak egy-egy szót tudtak oroszul, saját nyelvüket meg az Isten se értette. Igaz, a pétervári egyetem altaji nyelvekkel foglalkozó professzora, Anton Antonovics Gyejatnyikov személyesen jött meghallgatni a dagesztániak nyekegését, és tudós tanulmányt írt róla, miszerint az tartalmazta volna az oszét szókincs elemeit, kabar igeszemléleti képződményeket és nagyszámú tatár származékot asztrahányi nyelvjárásban. Ezek a fickók az életben nem tanultak meg becsületesen oroszul, de született tehetségük volt a fegyverforgatáshoz. Kezükben a puska ötödik végtaggá változott, testük szerves kinövésévé, mely harmonikusan ágazott ki magas, csontos törzsükből. Mindenféle fegyverrel szívesen lövöldöztek; a pufogtatás volt az egyetlen dolog, amitől különös, vad mosolyra nyílt a szájuk, a lövöldözések után pedig rendszerint cserkesz harci dalokkal rezegtették meg a levegőt.

Szegény nagyapának volt baja elég: először is ő volt a legkisebb, másodszor zsidó volt, harmadszor pedig ő volt a legkisebb zsidó. Csúnyán elbántak vele. A kalmükök meglovagolták, az ukránok keresztre feszítették, az inkerik tőrükkel fenyegették, a tatárok pedig a fenekét paskolták. Még a dagesztániak is barátságtalan pofát vágtak előtte, és mogorván vicsorítottak rá. Nagyapónak, a kis Bennónak cudarul ment a sora. Bánatosan így is morfondírozgatott magában: „Cudar sorom van. De ez érthető. Fordítsam oda nekik az arcom másik felét is? Nem tudják, mit cselekszenek.”

Olykor megpróbált mindent tréfára venni, mert optimista természetű volt. Hiszen a fiúknak is ki kell élni az erőszakosságukat. Ily módon valószínűleg elejét vette a nagyobb háborúskodásoknak, de azért a düh fokozatosan mégiscsak kicsírázott szívében, és akkor már így gondolkozott: „Csak nőjek meg akkorára, mint jó atyám (az istenfáját!), majd adok én ezeknek, a kalmüköket lekaszálom, mint a szénát, az ukránokat széthasítom, és aztán…”

Múltak az évek, és nőtt is, növekedett. De a többi fiú még jobban nőtt. Amíg ő két centivel lett hosszabb, a többiek három centivel. Egyenletesen nőtt, de pontosan egyharmadnyival kevesebbet, mint a többiek. Sokféle ügyességhez folyamodott. A kantinos őrmestertől dupla ételadagokat, a felcsertől sárga tablettákat kunyerált. Minden este egy jó órát függött kezénél felkötve a nyújtón, lábain harminckilós súlyokkal. Semmi sem használt. Megmásíthatatlanul lassabban nőtt, mint a társai. „Lassabban, lassabban… – tűnődött reménykedőbb perceiben – jó apám is lassabban nőtt, de annál tovább, és a végén mindenkit lehagyott. Hátha én is…”

Tizennégy éves korában aztán elérte a másfél méteres magasságot, és a növekedést végleg befejezte. A többiek viszont csak nőttek tovább. Nagyapám ekkor elvesztette türelmét, és átkozni kezdte az apját. Aztán beléje mart a gyanú, hogy az apja talán nem is az apja, s hogy ő zabigyerek. Egyúttal anyját is szidta, amiért képes volt valami kis növésű alakkal összeszűrni a levet.

A gúnyolódások sűrűsödvén nagyapó már nem mosolygott többé. Bánattal elegy düh töltötte el, és sábeszeken vigasztalást keresve eljárt a zsidó katonák zsinagógájába. De a zsinagógában semmiféle vigaszt nem talált. Az Úristen szakállas varjág óriásra emlékeztette, aki fenséges magasságából szigorúan és vádlón meresztgette szemét az ő kicsinységére.

– Az ördögbe is! Mit mereszted úgy rám a szemed? Magad teremtettél ilyennek! – mérgesedett meg nagyapó. És ekkor siettek segítségére a dagesztániak.

Újév szent napján eljöttek a zsinagógába, grúz tőreiket letették az előcsarnokban, nagy komolyan beléptek a szentélybe, aztán teketóriázás nélkül odaültek a keleti falhoz, onnan nézték a szertartást, mely más volt, mint az általuk ismert kaukázusi rituálék. Nagyapám odalépett hozzájuk, és két imakönyvet nyomott a kezükbe. A fiúk először gyanakvóan nézegették a könyveket és nagyapát, de aztán a maguk nyers hangjával ők is csatlakoztak a kántáláshoz. Erre mindenki elhallgatott, és feléjük fordult, kivéve nagyapát, aki velük együtt énekelt. Másfél órát gajdoltak teli torokból, utána szent volt a barátság köztük. De a zsinagógába többé nem mentek el.

A dagesztániak személyes oltalmukba vették nagyapát. Eltángálták a két ukránt, akik nagyapát a nadrágtartójánál fogva felakasztották egy magasan bevert kampóra, hogy ott kapálózzék mindenki örömére. Fülük levágásával fenyegették meg a kalmüköket, ha még egyszer paripának merik használni nagyapát, és a többi jómadarat is elijesztették szörnyű szitkaikkal. Így aztán lassacskán mindenki békén hagyta.

Hálából bibliai történeteket olvasott nekik. A dagesztániak szerették ezeket a történeteket, melyekben Izrael fiai elagyabugyálták az ammonitákat, az edomitákat, a kánaánitákat‍¹ és másokat. Tenyerüket összecsapkodták, és Józsuát elnevezték „Kabir-Dzsigiti”-nek, ami annyit tesz, mint Nagy Lovas. Hébe-korba a kalmükök is odafüleltek. Ők is meg akarták hallgatni a lovasokról szóló históriákat. Nagyapa habozás nélkül lóra ültette Józsua egész bibliai seregét, és a héber hunokat győzhetetlen áradatként vonultatta át Kánaán földjén, mely felégetett és elpusztított mindent, ami útjába került. A tatároknak mindjárt eszükbe jutottak szüleik elbeszélései a nagy tatár birodalomról, mely megadóztatta még Moszkvát is, míg Rettenetes Ivántól meg nem rettent.

Az ukránok érdeklődve hallgatták Dávid király és Uriás feleségének kalandjait, és Salamon királynak szent bujálkodását a négyszáz ágyassal, de csak akkor kezdtek elragadtatásukban levegő után kapkodni, amikor meghallgatták Ohola és Oholibido‍² tapasztalatait is az egyiptomi és asszír férfiúk tagjainak méreteit illetően. Nagyapa pontosan, szabatosan olvasott, és nem igyekezett kiszínezni a dolgokat, hiszen ő maga igencsak tapasztalatlan volt. Az egyik inkeri fiú viszont csodálatos történetet mondott fejből Szodoma lakóinak bűneiről. Felsorakoztatta egy inkeri földi istálló összes állatát, a bikától a kosig, aztán áttért a baromfiakra, és hallgatósága meglepetésére az istálló sarkába beállított még három odavalósi állatot: a tevét, az ocelotot és a tapírt is.

Benno nagyapa népszerűsége egyre nőtt. Kellemes hangja volt, magabiztosan és drámai hangsúllyal olvasott. A fiúk arra kérték, hogy olvasson fel nekik más könyvekből is. Nagyapa felolvasta nekik Tolsztojtól a Gyermekkort, Turgenyev Apák és fiúk című regényét, Lermontov Korunk hősét; olvasott Goncsarovot, Zarathusztrát, Nietzschét, Marxot és Homéroszt. Aztán valaki feljelentette.

Harminc nap szigorítottat és húsz botütést kapott lázító és istentelen könyvek fennhangon való olvasásáért. Amikor a büntetés kitöltése után visszatért barakkjába, a fiúk hurrákiáltásokkal fogadták, becipelték, és italt töltöttek belé. Azután újra arra kérték, hogy olvasson. Az az egy hónapjuk szörnyű unalomban telt, a nőkről szóló kitalált történeteken, no meg a finghangversenyeken kívül nem hallgathattak semmi mást. Nagyapa ígéretet tett az olvasásra, ha segítenek neki. Elhatározta, hogy kicsi, de vad és veszedelmes lesz.

A dagesztániakat arra kérte, hogy tanítsák meg morogni és lőni. A kalmükök megtanították nyereg nélkül lovagolni, a tatárok kardot forgatni, az ukránok táncolni, a finnek pedig káromkodni.

– Egy magamfajta emberkének kell valami, ami hosszabb a karjánál – morfondírozott nagyapa, és elment jelenteni a törzsőrmesternek.

– Törzsőrmester úr, egy akkora embernek, mint én, kell hogy legyen valamije, ami hosszabb a karjánál.

– Azt mondod, Júdás? Nem mondom, apróka vagy!

– Törzsőrmester úr! A katonák szablyái mind egyforma hosszúak.

– Kitűnő a megfigyelőképességed, apróka Salamon, a szablyák valóban egyforma hosszúak. Miért? Majd én megmondom neked. Azért, mert a cár seregének katonái mind egyenlőek. Mi nem teszünk különbséget a nagy Oroszország hős védelmezői között, te félbevágott Krisztus-ölő.

– De ha egyszer ilyen kicsire nőttem…

– Más szóval hosszabb szablyát szeretnél? Az nem megy. A cárnak nem játék katonákra van szüksége. Majd a szablya katonát farag belőled. Ez a férfiak iskolája! Igyekezz elviselni. El kell viselned. Az ördögbe is, fiam, ha nem viseled el, majd én megmutatom neked, mi van olyankor, ha a katona nem viseli el! Akkor a katona betörik. Vagy netán azt képzeled, hogy bicskás legény módjára bemászol az ellenség lába közé, és levágod a fitymájukat, te durák? Hehehe! Nem megy, fiam, nem megy, mert mit vágsz le, ha a törökök ellen harcolunk?

– Törzsőrmester úr, én nem rövidebbet akarok, hanem épp ellenkezőleg, hosszabbat, legalább egy harmadnyival hosszabbat, mert miképp férkőzhetnék akár a közelébe is szülőhazánk ellenségeinek?

– Az istenit, Ábrahámnak kisujja, komolyan gondolod ezt? Nem, én keresztüllátok rajtad, te valamit főzögetsz magadban, zsidó agyafúrtságokon töröd a fejed, valld be szépen…

– ?

– Vagy talán mégse? Ha nem így van, esetleg lehet róla szó. Gyere vissza holnap. Adta zsidaja! Mindig főznek valamit. Vagy talán nem? Ide figyelj, én jóindulatú ember vagyok. Kérdezd csak meg a krími tatároktól meg a megboldogult törököktől. Az ám! Bulgáriában hetvennyolcban, a Sipka-szorosban is…

Nagyapa hosszabb kardot kapott. Járás közben a fegyver ugyan a földet súrolta, de a mindennapos kitartó gyakorlás eredményeként nagyapából veszedelmes vívó lett, veszedelmes az ellenségre, veszedelmes az idegenekre, és veszedelmes saját magára. A dagesztániak megpróbálták megtanítani a galamb röptében való lelövésére, de nagyapa – hősies igyekezete ellenére – ezt nem tanulta meg, hiszen a galambot még a földön is nehéz eltalálni, olyan ideges állat, ide-oda ugrál. Benno a kalmükök segítségével lassacskán lovagolni is megtanult, noha eleinte kicsit megijesztette, hogy a lovak olyan magasak, és neki székre kell állnia ahhoz, hogy feljusson a hátukra. A lovak körében igen népszerű volt, mivel keveset nyomott, így aztán nem nagyon rakoncátlankodtak vele. Nemsokára olyan előmenetelt tanúsított, hogy kapott egy lovat, melyet elnevezett Moses Mendelssohnnak.‍³

Testi erejét finn stílusú birkózással fokozta, amit az inkeriktől tanult. Volt ebben öldobás, kardobás, csípődobás, tarkódobás, forgatás, pörgetés, híd, szimpla nelzon, lindéndobás, valamint nyakkendőfogás és csipkedés, ha a bíró nem veszi észre. Nagyapa győzelmet is aratott a hadsereg birkózóbajnokságának pehelysúlyában. Két év leforgása alatt pompás izomzatot fejlesztett ki; tulajdonképpen saját kategóriájában ő volt az egész zászlóalj legjobb kiállású harcosa. Hosszú bajuszt növesztett, és tüzes tekintetű szemeket kreált hozzá. Szívesen csináltatott magáról olyan fotográfiákat, melyeken meztelen felsőtesttel vagy trikóban vagy egyenruhában feszített, mindig egyedül és mindig jól megválasztott háttér előtt. A képek alapján akár kétméteresnek is hihette az ember.

Ezek a képek döntötték el nagyapám sorsát. Néhány felvétel eljutott ugyanis Helsinkibe, ahol nagyanyám kezébe került. Nagyanyámnak megtetszett a daliás atléta, és levelezni kezdett vele. Eldöntötték, hogy levelezés útján szeretnek egymásba.

Nagyapa ekkor tizennyolc éves volt. Hátulról fel tudott ugrani Mendelssohnra, úgy, hogy közben teljes szaltót írt le a levegőben. Tizedesi rangja volt, a cári hadseregben három évig zeneoktatásban részesült, és hivatalosan a cári lovastizedes-kornétás titulust viselte.

Ekkor Benno nagyapa áthelyezését kérte a Finn Nagyhercegség Helsinki Császári Lovasezredébe, mivel úgy határozott, hogy feleségül veszi nagymamát.

Áthelyezés iránti kérelmét elfogadták, először azonban meg kellett felelnie a kornétásvizsgán, mert csupán a tökéletes trombitások nyertek jogot a házasságra. A vizsga kötelező részéhez tartozott Händel trombitaconcertójának első tétele. Benno harapta-fújta a trombitáját, gyakorolt, gyakorolt, és még ugyanabban az évben átrágta magát az egész első tételen. Úgy érezte, hogy készen áll a nagy próbatételre.

Ám a túlságos optimizmus megbosszulta magát. A vizsgán lámpaláz fogta el, és mindjárt az első taktusnál összekeveredett. Händel tá tit-tá tit tá-tittá-tit-tá-ája Mahler első szimfóniájának tit-tá tit tat tatitatitájává változott.

– Ostoba fajankó! – üvöltött rá a vizsgabizottság elnöke, J. A. Garbajev őrnagy. – Mi az ördög van magával? Nagyon csodálkozom, fiatalember, ugye, Bennónak hívják, szégyellheti magát, hogy mer ahhoz a néphez tartozni, mely Anton Rubinsteint, Felix Mendelssohnt és Hugo Wolfot adta nekünk?!

Von Sphalent, a zongorakísérőt mintha szíven szúrták volna.

– Őrnagy úr, szabad legyen megjegyeznem, hogy Wolf, a zeneszerző volgai német.

– Német vagy zsidó, kit érdekel az? – üvöltötte a szlavofil Garbajev. – A Habsburgok őse, Rudolf zsidó ószeres volt Elzászban.

Von Sphalen felindulásában beharapta az ajkát.

– Ami magát illeti, Benno – folytatta szemrebbenés nélkül Garbajev –, maga, maga, maga… tökéletes trombitás…

Így nyerte el nagyapa az áthelyezést.

Amikor elbúcsúzott társaitól, mindegyikük szeme könnyes volt. A dagesztániak bánatos dalokat énekeltek, és emlékül egy ezüstözött szerb Mauser puskával ajándékozták meg. (Ezzel lőtt bele Benno Helsinkiben véletlenül a nagymama állába. A golyó a nagymama arcának jobb felén távozott, anélkül hogy egyetlen karcolást is okozott volna.) Benno maga is nagyon megilletődött. Bánatos szívvel ismételgette: „Partire è un po’ morire.”‍⁴

Sohasem mesélték el nekem, hogy mit gondolt nagyanyó, amikor először pillantotta meg Bennót a Katajanokka rakpartján. Ugyanis meglehetősen termetes hölgy volt. Feltehető, hogy igen vegyesek voltak a gondolatai: „Hát hazudtak a fényképek?… Engem becsaptak… ilyen rettentő kicsi… ó, hogy is bírhatta… sok gyengédségre van szüksége… ó, csak egy kicsit nagyobb lenne… vajon milyen lehet a… de hiszen a kis ember is megnő az ágyban… kapjam az ölembe?”

Nagyapa elsápadt, elhomályosult a szeme, lüktetni kezdett a halántéka. „Hogy én micsoda marha vagyok, erre nem is gondoltam! Mindennek vége. Elveszítettem, mielőtt még az enyém lett volna” – gondolta kétségbeesve.

Némán és mozdulatlanul meredtek egymásra vagy fél órán keresztül. A tömeg letépte a cári ukázt a falakról, utcagyerekek rohangáltak körülöttük hangosan szitkozódva, Lenin nagy dolgokat tervezett Zürichben, tehervonat robogott el közöttük dübörögve, de ők nem mozdultak. Ki tegye meg az első lépést? És milyen irányba?

Egy arra tévedt szociológus azt gondolta magában:

„A primer kapcsolatokban a hiányos információ akkumulatív várakozási csalódásokat okoz, melyek a kétfázis-hipotézis értelmében szükségszerűen megnehezítik a kölcsönös megértést, valamint a csoportdinamika szemszögéből nézve a külső, objektív kritériumok kialakulását.”

Aztán dühös pillantással végigmérte Bennót, bambusz sétapálcájával sajnálkozón bökött nagymama hasa felé, megrántotta a vállát, és továbbment.

Nagyapa mozdult meg elsőnek. Az egyedüli helyes megoldást választotta. Lovával védelmezte az oldalszárnyat, paraszttal támadta a királynőt, vagyis lábujjhegyre ágaskodott, megcsókolta nagymama kezét, egy ideig még szorongatta utána, és bánatos szemekkel nézte nagymamát. Egész idő alatt drámai némaságba burkolózott. Aztán hirtelen eleresztette nagymama kezét, három lépést hátrált, vigyázzba vágta magát, és szalutált, majd gyorsan megfordult, mintha könnyeit akarta volna elrejteni, és határozott léptekkel elindult a Merikasarmi felé, ösztöneitől vezérelve. Köpenyének szárnya lengett, kardja a földet súrolta. Nagymama elképedve állt a rakparton. Nézte nagyapa távolodó alakját, és úgy tűnt neki, hogy az egyre nagyobb és daliásabb. Talán egy picit már szerelmes volt belé.

Nagyapa egy teljes hónapig nem adott hírt magáról. Ellenben komolyan elhatározta, hogy elnyeri nagymama szerelmét, kerül, amibe kerül. Nagymama nagy hatást tett rá, és nem csak a magasságával.

Nagymama jóképű nő volt. Szőke, fitos orrú, a szemében melegség, a szájában szép fogak. Nagyapa bonyolult és drámai terveket szőtt. Hogy küld nagymamának egy hiúzkölyköt, mely oroszlánra emlékeztet. Hogy a nyakörvébe arany betűkkel véseti be a kis hiúz nevét: Benno.

Ő okos nő – vélekedett a hiúz druszája –, meg fogja érteni a szimbólumot: kicsi és puha, de a belsejében oroszlánszív… illetve hiúzszív… Nem, ez nem jó. Inkább suttyomban belelöki nagymamát egy kolerás medencébe, aztán kimenti belőle. Vagy esetleg nagymama hiúzát vízbe dobja, és azt menti ki. Vagy amikor a hiúz megnő, megmenti nagymamát a hiúztól…

„Ajaj! – gondolta végül reményét vesztve. – Nehéz közeledni ehhez a nőhöz.”

Attól félt, hogy bármit mond, vagy bármit csinál, nagymama kineveti.

Eltelt egy egész hónap, és nagyapa egyetlen használható tervet sem tudott kiötleni. Anélkül, hogy tudatában lett volna a dolognak, mégiscsak a legjobb megoldást választotta. Mert ebben az esetben a legnagyobb hatást éppen az időhúzással érte el…

Nagyapa különös magatartása meglepte nagymamát, és most már izgatottan várta, mi lesz Benno következő lépése. Miután nagyapa nem lépett, először így gondolkozott:

„Szegény fiú, bizonyára megijedt, amikor látta, hogy milyen magas és szép vagyok, nyilván erre nem is gondolt, és most nem mer kezdeményezni.” Két hét eltelte után némi kis gyanakvás vert tanyát a szívében. Hátha épp az ellenkezője igaz. Hátha nem is nyerte meg nagyapa tetszését. Hátha nagyapa csalódását nem is egyedül az a sajnálatos magasságbeli különbség okozta… Hátha egyáltalán nem…

Három hét múlva nagymama biztosra vette, hogy nagyapának más nője van, sokkal szebb és valószínűleg magasabb is nála. Nagymama megijedt, odaszaladt a tükörhöz, és hosszasan vizsgálgatta magát. Gyönyörű szőke haját kibontotta földig, nézte kék szemét, nézte fogait, rájuk mosolygott, egy-két kacér tánclépést tett, aztán csábosan megperdült, felálló melle csak úgy hasította a levegőt, többször is megpördült még, selyemszoknyája szétterülve láthatóvá tette karcsú bokáját és kecses lábait, megringatta csípőjét, bájosan keresztbe fonta kezét a mellén, fejét picit félrehajtotta, és megkérdezte a tükörtől:

Zog mir, zog mir, Spiegele,
hostu gezein a scheinere?‍⁵

A tükör zavarában egy pillanatra elhomályosult.

Nagymama bizonyosságot akart – azonnal! Ezért szeretőjéhez fordult, aki egy karosszékben ülve éppen Novij Mirt olvasott.

– Misa, hozzád kell fordulnom…

Misa a nagymama felé fordult.

– Mondd, Misa, csak úgy magunk közt, csak úgy mellékesen, mintha a dolog nem is érdekelne engem, mondd, szép vagyok én?

Misa folytatta az olvasást, és anélkül, hogy felpillantott volna, előrehajolva megvakarta egy kis hiúz füle tövét – a hiúzt Misának hívták.

– Drága, te vagy a világ legcsodálatosabb nője. És ezzel még nem mondtam meg mindent.

Nagy kő esett le nagymama szívéről. A hiúz összerezzent, Misa is felnézett. Nagymama hálás pillantást vetett rá, odalépett hozzá, megpuszilta a fülét – mindkettőt –, de nagyapát azért nem tudta elfelejteni.

Egy héttel később nagyapa Töölönlahtiban, a Karamzin-ház közelében Mendelssohnt itatta, és abban reménykedett, hogy megláthatja az Aurorát. Mindamellett más gondolatok is jártak a fejében: azon töprengett, hogyan is juthatna annak a szőke, begyes mellű nőnek a közelébe, akire a szíve áhítozott. Lovát hagyta, hadd csatangoljon a nádasban, maga meg leült a fűre, hogy füstöljön egyet. Míg a cigarettáját sodorta, így morfondírozott:

„A nőkre mindig lehet hatni, csak tudni kell a megfelelő módot. Lovagoljam körül kézen állva a nyeregben? Fújjak trombitaszerenádot az ablaka alatt? Tartsak előadást neki Majmonidész‍⁶ Talmud-magyarázatairól? Öljem meg a főkormányzót? Vajon mit gondolna a dologról? Gondolkozik‑e egyáltalán? Mindenekelőtt ismerni kell a nőt, akire az ember hatni akar. Ez itt a bökkenő. Hogy ismerkedjem meg vele? Ajaj, nincs ebből kiút! Éhes vagyok.”

Nagyapa szórakozottan követett a gyepen egy kövér vadkacsát, mely a sétaút felé igyekezett. Kis ideig mögötte masírozott, közben a nagymama problémája foglalkoztatta. A vadkacsa gyorsította a tempót. Nagyapa lecsatolta a nadrágszíját. Eszébe jutott egy álma, melyben szerelméről álmodott. A vadkacsa kibújt az útra az alacsony kerítés alatt. Nagyapa hurkot mesterkedett a nadrágszíjra. Álmában levette a szerelméről a melltartóját. Követte a vadkacsát az úton. Óvatosan megharapdálta mind a két didit. A vadkacsa megrémült. Nagyapa megnyalta a szája szélét, és mintegy révületben rádobta a hurkot a vadkacsa nyakára. A kacsa megvadult, hevesen csapkodni kezdett a szárnyával. Amikor nagyapa éppen becsúsztatta kezét a bársonyos hasacska és a pici selyembugyi közé, a vadkacsa elsikkantotta magát, és nagyapa lábához vágódott. Bennónak térdig lecsúszott a nadrágja. Megdühödött, és megszorította a hurkot. A hápogás abbamaradt, a kacsa szárnyai utolsókat vertek, az oxigénhiány elölte a madár agyát, szeme kidülledt. Nagyapa szeme előtt villámgyorsan lepergett a kacsa egész élete. Felpillantott, és meglátott egy nőt, amint levegő után kapkodva, könnyes szemmel közeledik felé. A nagymama volt!

Nagymama két méterre állt meg nagyapától meg a kacsától. Mendelssohn a nádasban zajongott, a távolból sztrájkoló munkások ütemes masírozásának hangját hozta a szél. Egy kicsi, bánatos katona, térdére csúszott nadrággal, egy megfojtott vadkacsa, egy tengericsikó, ajaj, meg a katonai törvények és a dekabristák… Ó, nem könnyű zsidónak lenni!

Benno nagyapa lassan átnyújtotta a vadkacsát a nőnek, aki halkan pityeregve a kebléhez szorította. Aztán méltóságteljesen felhúzta nadrágját, és megerősítette egy biztosítótűvel. Eszébe jutottak a dagesztániak, és elsápadt. Előrántotta a kardját, nézegetni kezdte, majd méregette a kezében. Nagymama tovább pityergett. Nagyapa rápillantott, mire lehajtotta a fejét. Ekkor nagyapának eszébe jutott Puskin halhatatlan szerelmes verse. Visszadugta a kardot a hüvelybe, és hangjából békés belenyugvás érződött:

Já vász ljubil…
Szerettem Önt: talán e mély szerelmem
A lelkemben nem hunyt egészen el;
De békéjét ne dúlja már fel ez sem;
Nem is búsítom önt már semmivel…‍⁷

Ezen a ponton az elérzékenyüléstől megbicsaklott nagyapa hangja. Épp jókor, mert elfelejtette a folytatást. Nagymama felsikoltott, félredobta a kacsát, térdre borult nagyapa előtt, és megcsókolta. Nagyapa izmos karjába vette menyasszonyát, és levitte a partra, ahol Mendelssohn épp akkor emelkedett ki a vízből. Ezután hamarosan kitört az orosz–japán háború… … …

Jegyzetek

1 Sémi népek a bibliai Közel-Keleten.

2 Ezékiel 23. fejezetében Izrael és Júda szimbolikus neve. Az író tudatosan ír Oholiba helyett Oholibidót.

3 Német zsidó filozófus (1729–1786).

4 Minden elválás halál egy kicsit.

5 Mondd csak, mondd csak, kis tükör,
nálam szebben ki tündököl?

6 A középkor legnagyobb zsidó gondolkodója (1136–1205).

7 Fordította Franyó Zoltán.

Tartalom

Első rész

Benno dilemmája

Salman hosszú vándorútja

A kornétás hadba indul

Fanfár Baruch Schtrugetz emlékére

Upal…

A hős kornétás

Második rész

A fogak

És elmentek Libnából

Mit kezdjek én Kánaánban

Petróleum

Harmadik rész

A görcsös ujjú kornétás

Családi esemény

Házak

A temetőben

A kacagósirály

Andrej esküvője

A Magvető Zsebkönyvtárban megjelent

[1]
Ottlik Géza: Iskola a határon

[2]
Tar Sándor: A mi utcánk

[3]
Kertész Imre: Sorstalanság

[4]
Konrád György: A látogató

[5]
Tar Sándor: Szürke galamb

[6]
Franz Kafka: A kastély

[7]
Gion Nándor: Virágos Katona

[8]
Fejes Endre: Rozsdatemető

[9]
Mosonyi Aliz: Boltosmesék

[10] Gion Nándor: Rózsaméz

[11] Agota Kristof: Trilógia

[12] Samuel Beckett: Watt

[13] Mihail Bulgakov: Egy fiatal orvos feljegyzései

[14] Gion Nándor: Ez a nap a miénk

[15] Rubin Szilárd: Csirkejáték

[16] Ottlik Géza: Hajnali háztetők

[17] Thornton Wilder: Szent Lajos király hídja

[18] Gion Nándor: Aranyat talált

[19] Tar Sándor: Lassú teher

[20] Virginia Woolf: Flush

[21] Iszaak Babel: Odesszai történetek

[22] Rubin Szilárd: Mulatság a farkasveremben

[23] Ivan Szergejevics Turgenyev: Tavaszi vizek

[24] Molnár Ferenc: A kék huszár

[25] Tar Sándor: A térkép szélén

[26] Mosonyi Aliz: Magyarmesék

[27] Esterházy Péter: A szavak csodálatos életéből

[28] Szép Ernő: Ádámcsutka

[29] Kardos G. György: Avraham Bogatir hét napja

[30] Esterházy Péter: Hrabal könyve

[31] Rubin Szilárd: Római Egyes

[32] Giovanni Giacomo Casanova: Szökés az Ólombörtönből

[33] Karinthy Frigyes: A jövőbelátó gép

[34] Lakatos Menyhért: Füstös képek

[35] Daniel Katz: Amikor nagyapám átsíelt Finnországba

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Molnár Eszter Edina
Korrektor Ruttkay Helga
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 586 2
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL