Azoknak az alkotóknak,
akik mindent kockára tesznek azért,
hogy megvalósítsák az álmaikat.

Prológus

– Sajnálom, anya, most nem tudok beszélni – mondta Elizabeth Holloway gyengéden, miközben a gyémántokkal teletűzdelt füléhez nyomta a telefont. A hó tollpiheként hullott New York csillogó épületeire. – Holnap első dolgom lesz visszahívni téged, ígérem.

– Liz – sóhajtott aggodalmasan a telefonba Loretta, az anyukája. Déli akcentusának dallama Elizabethet esténként álomba ringatta.

Ha Elizabeth behunyta a szemét, szinte hallotta az édesanyja dúdolását a tücsökciripelés társaságában a nagyi régi farmján, a Tennessee állambeli Mason’s Ridge-ben. Visszaidézte az almáskert fáinak susogását és a szúnyoghálós ajtó nyikorgását, amint az anyukája kilépett rajta a verandára. Bár a közelben laktak, mégis a nagymamája dombok közt rejtőző kis farmházában töltötték idejük nagy részét.

Elizabeth olyan elszántan igyekezett távozni szülővárosából, hogy évekbe telt, míg ráeszmélt, mennyire hiányolja ezeket a hangokat.

Kamaszként szociális munkás diplomát akart szerezni, hogy utána a Békehadtest önkénteseként hátrahagyjon mindent, és távoli helyeken tanuljon, dolgozzon. Ki akarta bontani a szárnyait, hátráltatta őt a kisváros. Sosem érezte, hogy az ott élők közé tartozik, akiket a földjükön és a közösségben elfoglalt pozíciójukon kívül nem sok minden érdekelt. A céljai közül egyet sikerült elérnie: otthagyta a várost és minden lakóját, egy évtizede.

Most az anyukája egyedül foglalkozott a nagyi végrendeletével, és rengeteg a kérdése az adókkal és a jogi részletekkel kapcsolatban, hogy miként veheti át a nagyi birtokát. Elizabeth igyekezett támogatni őt New Yorkból, amennyire csak tőle telt, de nehéz feladatnak bizonyult.

– Szükségem van ehhez a segítségedre – rángatta vissza az anyukája Elizabethet a jelenbe –, félek, nem várhat túl sokáig.

Elizabeth mellkasát bűntudat szorongatta. Beszélni szeretett volna az anyjával, de a jótékonysági est – amely miatt New Yorkban maradt, ahelyett hogy visszatért volna Mason’s Ridge-be – már kezdetét vette. Bármiről is legyen szó, ebben a pillanatban már semmit sem tehet, és el kell foglalnia a helyét odabent.

– Bárcsak megbeszélhetnénk most ezt – mondta –, de mindjárt ott vagyok az eseményen, amiről meséltem neked. – Kezében tartva a telefonját, egyik tűsarkú cipőjével kilépett a limuzinból, és megfogta a londiner kesztyűs kezét, a férfi pedig kisegítette a kocsiból a The Plaza épülete elé. Azt tervezte, hogy iszogat, fontos emberekkel beszélget, és ha szerencséje van, a táncparketten keringőzik – az volt a kedvenc tevékenysége az ilyen eseményeken. Felemelte élénkpiros báli ruháját, hogy a szatén ne súrolja az árokban felhalmozódott havat, és karjain végigfutott a hideg. Az anyja tovább beszélt, de Elizabeth a nagy felfordulás közepette nehezen tudott a szavaira koncentrálni.

Az óriási épület, amelyet káprázatos karácsonyfák vettek körül, fáklyaként csillogott előtte, de ő alig törődött ezzel. Richard Oppenheim, akivel már hosszú ideje egy párt alkottak, már kiszállt a limuzinból, szemben állt vele a járdán szmokingjában, amelynek gallérja kiemelte erős állkapcsát. Végigsimította kezét szembetűnő haján, amely a korához képest hamar kezdett őszülni, majd türelmetlenül körözött a levegőben a mutatóujjával, jelezve Elizabethnek, hogy fejezze be a telefonálást, mielőtt bemennek.

Elizabeth tudta, hogy ha nem jutnak be egy lehetséges ügyféllel beszélni az esemény megnyitója előtt, talán karácsony utánig nem lesz rá újra alkalmuk, és Richard gyémántokat árusító cégének egy óriási üzleti lehetősége függött ettől. Amikor Elizabeth megszerezte a meghívót az eseményre, Richard arca úgy felragyogott, mint egy karácsonyfa. Az ilyen jótékonysági eseményeken eredetileg azért vett részt, hogy segítséget nyújtson, de lassan, mint minden más az életében, ez is inkább Richardról és az üzletének előmozdításáról kezdett szólni. A férfi az elmúlt két hétben kizárólag erre az alkalomra készült.

Elizabeth a tűsarka melletti havas járdaszegélyre fordította a tekintetét.

– Mennem kell – mondta, miközben a telefonját szorongatta szégyenteljesen és szomorúan, amiért nem tud hazamenni segíteni. Azt kívánta, bárcsak lenne még egy kis ideje beszélni, hogy megnyugtassa az anyukáját. Minden porcikája arra vágyott, hogy átnyúlhasson a telefonon, és magához ölelje azt a nőt, akitől annyi jót kapott az évek során.

Richard megrántotta a nő karját, ezzel eltávolítva a telefont a fülétől.

– Hívlak később. – Elizabeth letette a telefonját, és feltekintett a férfira, tudtára adva, mit gondol a viselkedéséről.

Richard ingerülten odanyújtotta a karját, mintha már korábban egyszer figyelmen kívül hagyta volna a barátnője ezt a gesztusát.

Rosszul időzített telefonhívás volt, ezt Elizabeth is belátta, és tisztában volt vele, hogy be kell fejeznie a beszélgetést, felesleges volt siettetni ebben. Hetek óta ez volt az egyetlen pillanat, hogy a barátja rá figyelt, és most is csak frusztrációból.

A nyelvébe harapott, hogy megőrizze a békét. Megfogta Richard karját, aki felvezette a lépcsőn, majd elhaladtak a kétoldalt elhelyezett káprázatos ünnepi koszorúk mellett.

A nagy ajtók becsapódtak mögöttük, a márványpadló kifutópályaként vezette őket az év legünnepélyesebb eseményére, de Elizabeth a legkevésbé sem volt ünnepi hangulatban. Anno, amikor azt hitte, a szőke herceg levette a lábáról, lemondott minden magának szőtt tervről. Mennyire más azóta az élete!

– Egyáltalán minek vetted fel a telefont? – Richard roszszallóan rázta a fejét, miközben átvezette őt az emberek között.

– Kétszer is hívott. Nem akartam, hogy aggódjon – mondta Elizabeth. Próbálta visszafogni magát, hogy ne a The Plaza közepén kezdjenek veszekedni, de ahogy a férfi viselkedésével szembeni frusztrációja nőtt, nem tudta megállni, hogy oda ne szúrja: – Mégiscsak az anyámról beszélünk. Akkor beszélek vele, amikor csak akarok. Te pedig tudsz várni.

Richard a homlokát ráncolta, mint mindig, amikor Elizabeth bosszantotta őt – ami mostanában gyakran előfordult. Richard Oppenheimet senki sem várakoztatta meg.

– Egyébként is, min problémázott?

– Nem tudom pontosan. – Elizabeth a retiküljébe dobta a mobiltelefonját, és bekattintotta. – Nem hagytad, hogy kiderítsem. Holnap felhívom, amikor lesz időm, hogy teljes figyelmet szenteljek neki, és bocsánatot kérjek.

Az előcsarnok hatalmas csillárja alatt sétáltak el, majd a díszes, festett mennyezetig tornyosuló karácsonyfa mellett, és közben Elizabeth próbálta elnyomni magában a nyugtalanító érzést, miszerint otthon valami nagyon nincs rendben. Úgy döntött, hogy amint elfoglalják a helyüket, beugrik a női mosdóba, és visszahívja az anyukáját.

Richard odahajolt hozzá, a lehelete a nyakát súrolta, de a gondolataiba merült Elizabethet ez olyan váratlanul érte, hogy összerezzent.

– Próbálom oldani a feszültséget, erre elhúzódsz. Meg sem próbálhatom, hogy romantikus hangulatba hozzalak – mondta bosszúsan kifújva a levegőt.

– Tessék? – Elizabeth megütközött ezen az övön aluli ütésen. Tisztában volt vele, hogy még mindig a telefonhívásra gondol, és nem a mesés, jótékonysági karácsonyi partira koncentrál, de lehetne elnézőbb vele Richard. A nagymamája egy éve hunyt el, ő és az édesanyja még mindig mélyen gyászolnak. Az anyukája csak most tudta rávenni magát, hogy elintézze a papírmunkát, leltárba vegye nagyi összes vagyonát, rendezze utolsó adósságait néhány kereskedőnél, és a farmot átírassa a saját nevére. Richard legalább adhatna neki egy másodpercet, hogy megbarátkozzon a hellyel, mielőtt azzal vádolná, hogy nem romantikus.

– Ha azért húzodozol, hogy nyomást gyakorolj rám a gyerekvállalás kapcsán, nem fog működni – mondta a fülébe, teljesen félreértve a nő ingerültségének okát.

Elizabeth leesett állal bámult rá. Beszéltek már arról, hogy akarnak-e gyereket, vagy sem, és nem értettek egyet, de erről ma este eddig szó sem esett. A megjegyzése a semmiből jött. Hirtelen, ahogy ránézett a férfira, rájött, hogy az összes nézeteltérésüket egymásra halmozta eddig, kialakította a harag falát magában, amit egészen eddig a pillanatig Elizabeth nem vett igazán tudomásul.

– Miről beszélsz? – kérdezte, de a gyomrában támadt szorító érzés és az elmúlt tíz végigvitatkozott hónap már megadták neki a választ.

– Nézz körül, Elizabeth! Ez az, ami engem izgat.

Az elmúlt egy évben nehéz időszakot éltek át romantikus kapcsolatukban. Gyakran szemet szúrt neki Richard vad hevessége a munkáját illetően, és hogy emiatt elhanyagolja a kapcsolatukat. De az a szelíd mosolya, amivel az első találkozásukkor megajándékozta, megmaradt az emlékeiben. Hét együtt töltött év után azonban többet várt a férfitól, aki még mindig nem kérte meg a kezét. Arról nem is beszélve, hogy amikor megjegyezte, milyen csodálatos lenne karácsony reggelén apró lábak dobogását hallani a fapadlón, a férfi azt mondta neki, hogy gyerekek határozottan szóba sem jöhetnek. Soha.

– Soha nem kényszerítenélek semmire – mondta Elizabeth összeszorított fogain keresztül, és csokoládébarna hajának egy elszabadult tincsét a füle mögé dugta. – Azt akarom, hogy te is akard. – A szavak megakadtak a torkán, mert mélyen legbelül tudta, hogy a férfi munkamániás természetéből adódóan soha nem fog megbarátkozni ezzel, és Elizabeth nem mérte még fel teljesen, hogy ez mit jelent számára, vagy kettőjük kapcsolatára nézve.

Richard a levegőbe emelte mindkét kezét, mintha az egész limuzinút alatt ezzel a problémával birkózott volna.

– Már nem is vagy itt jelen. A The Plazában vagyunk, az isten szerelmére. Te pedig valami jelentéktelen Tennessee állambeli várossal telefonálsz.

Elizabeth felháborodottan szívta be a levegőt.

– Hogy merészeled? – mondta, és a könnyei úgy gyűltek, mintha csak erre a végszóra vártak volna. Pislogott, hogy el ne sírja magát, vörös ajka megremegett.

Richardnak nem volt olyan szoros kapcsolata a családjával, mint Elizabethnek. Amikor először találkoztak, a nő úgy gondolta, megmutathatja neki, hogy miről maradt le. Ahogy teltek az évek, egyre inkább elhessegette magától a valóságot, hogy talán mégsem lesz erre képes.

Egy pár sétált el mellettük, szemügyre véve őket, és Elizabeth kelletlen mosolyt villantott.

Richard tekintete a plafonra szegeződött, mielőtt újra a szemébe nézett, lemondással a tekintetében.

– Elizabeth, nem hiszem, hogy tovább folytathatjuk.

– Egyetértek. A veszekedés az utolsó dolog, amihez most kedvem van.

– Nem – mondta Richard. – Ezt nem folytathatjuk… – mutatott az ujjával kettőjükre. – Te meg én.

Az első dolog, amit Elizabeth érzékelt, az ékkövekkel díszített retiküljén lévő fémlánc csilingelése remegő kezében. Mielőtt az agya felzárkózott volna, a teste már reagált arra, hogy az élete ebben a pillanatban változik meg. Bámulta a férfit, anélkül hogy bármit is mondott volna.

Ott, a vidám, nyüzsgő, karácsonyfával díszített előcsarnokban pontosan tudta, mi történik: szakítanak. És a legrosszabb az volt benne, hogy még hét év együttlét után sem érezte úgy, hogy sokat veszítene. Bár a végtagjai reagáltak a félelemre, furcsa módon rájött, hogy valójában megkönnyebbülést érez. Felszabadult egy olyan kapcsolat nyomása alól, amelyről tudta, hogy már jó ideje nem működik.

– Kiveszek egy szobát itt a szállodában, és hagyom, hogy… otthon összeszedd a dolgaidat – mondta Richard. Tekintete távolságtartó volt, a vonzalomnak az a szikrája, ami a találkozásukkor bennük volt, már rég eltűnt.

Elizabeth bólintott, most már könnyek gyűltek a szemébe. A befejezés még mindig keményen érintette, annak ellenére, hogy a racionális énje azt mondta neki, hogy szüksége van erre. Vívódott, hogy vajon azért szomorú, mert ennyi időt pazarolt valakire, aki nem hozzá való, vagy azért, mert mindent feladott érte, és most, huszonkilenc évesen fogalma sem volt, mit tegyen.

– Ennyi? – mondta ki nehezen, összetörve a megrendültségtől.

– Ennyi – válaszolta a férfi olyan véglegesen és határozottan, hogy Elizabeth elcsodálkozott, egyáltalán miért vesződött azzal a formasággal, hogy ma este kiöltözzön. De aztán eszébe jutott, hogy az egész csak róla és az üzletéről szólt. Ő csak követte Richardot – megismerkedésük óta mindenben.

A férfi megfordult és elsétált, magára hagyva őt a piros szaténruhájában, tizenkét nappal karácsony előtt.

Első fejezet

Egy héttel később

Elizabeth nem számított rá, hogy a Tennessee állambeli Mason’s Ridge-ben egy, az 1960-as éveket idéző épületre bukkan. Úgy döntött, tekintettel arra, amin keresztülment, ez olyan ajándéknak számít, amelyet kifejezetten neki küldtek odafentről.

– Kávé… – mondta magában, és kicsit felélénkült egy meleg, habos tejeskávé gondolatától, amikor a vadonatúj reklámtábla elsuhant mellette. A hangja reszelős volt a kimerültségtől és lehangoltságtól, amely homályos ködként telepedett rá.

A stoptáblánál várakozva orrát az ablaküveghez nyomta a decemberi este sötétjében, ami ettől bepárásodott. Annak a kisbusznak az egyetlen foglalt ülésén ült, amelyet azért bérelt, hogy a Knoxville-től délre fekvő repülőtérről elszállítsa a hóesés közepette. A feje a magasságkülönbségtől, a hullámzó érzelmektől és a koffeinhiánytól lüktetett.

– Megállhatunk itt egy pillanatra? – kérdezte a sofőrtől, miközben előregurultak. Felkapta a táskáját, és felállt a járműben. Hosszú volt a repülőút, és a forró ital majd megerősíti, mielőtt szembe kell néznie a nagyi farmjával, az anyja mondanivalójával, és végül mindenki mással, akit hátrahagyott. Még nem állt készen arra, hogy hazamenjen, és a kávézás tökéletes időtöltés lett volna. Kézipoggyászát a vállára vetette, és táskájával a kezében elindult a busz ajtaja felé.

– Hölgyem, nem állhatunk meg akárhol – mondta türelmetlenül a buszsofőr, amikor találkozott a tekintetük a feje fölött lévő túlméretezett visszapillantó tükörben.

– De hát nincs más utas rajtam kívül. Kérem szépen. – A szíve hevesen kalapált attól, hogy szembe kell néznie az otthonával, és azt is ki kell találnia, mit kezdjen az életével New York után.

A sofőr hangosan sóhajtott, az órájára nézett, majd a kis kávézó előtt félrehúzódott az út szélére. A táblán ez állt: HIGH PEAK COFFEE. Az új épület és a hozzá tartozó zsúfolt parkoló helyén egykor csak erdő volt, Elizabeth hatalmas gyerekkori játszótere. A legjobb barátnőjével, Naomi White-tal ott bújócskáztak az egész napos városi sétáik során, amelyek mindig egy harmincöt centes jégkrémmel végződtek a Ford’sban.

Szokatlan látvány volt ez a kávézó a jelentéktelen Mason’s Ridge városkában, mindössze néhány percre a Crestwood Farmtól, néhai nagyanyja otthonától. Amikor tavaly az édesanyja elhozta őt a repülőtérről a nagyi temetésére, nem ezen az útvonalon jöttek, de valószínűleg, az anyukája szavaival élve, csak el akarta kerülni a „forgalmat”, amit nála azok az úttestek jelentettek, ahol kettőnél több autó közlekedik.

Elizabeth megtorpant, hirtelen eltűnődött, vajon ismerősbe botlik-e odabent. Végigsimított borzas haján, próbálta valamennyire elrendezni, az ablaküveget használva tükörnek. Még a homályos visszatükröződésben is látta a szeme alatti karikákat és sápadt bőrét. A The Plazában töltött este után nem bajlódott sminkeléssel, nem volt különösebben értelme. Az ismerősökkel való találkozásra gondolva erősen kételkedett abban, hogy aki hozzá hasonlóan tanyán nőtt fel, kedvet kapna egy túlárazott tejeskávéhoz, amelynek habjában kis szívecskék úszkálnak – és a hely kinézetéből ítélve pont erre számított.

– Ismétlem, nem szabad a megszabott helyeken kívül megállnom – mondta neki a sofőr, és rosszallóan összeszorította a száját. Ujjával a busz elejére csavarozott táblára mutatott, amelyen kék nyomtatott betűkkel ugyanez a szöveg állt.

– Csak egy perc az egész – bizonygatta Elizabeth könyörgő szemmel. – És vendégem egy kávéra. Meghívom.

A sofőr felélénkült az ajánlatra, és leparkolta a járművet.

– Erős feketét, két cukorral.

– Rendben! – Ez volt a minimum, amit köszönetképp tehetett, mivel tényleg teljesítette a kérését. – Köszönöm – mondta igazi hálával a hangjában, hiszen lehet, hogy a sofőrt várja otthon a családja. – Ha túl sokat időznék, dudáljon nyugodtan, és ígérem, rohanok is vissza. – De azért remélte, kap annyi időt, hogy leüljön és összeszedje magát.

Egész héten sikerült elkerülnie Richardot, miközben összepakolta az életét. A dolgai nagy részét raktárba tette, a többit pedig elszállíttatta a farmra. A cég üzlettársaként és az áruforgalmi igazgatójaként – aki személyesen felügyelte a negyedmillió dollár feletti vásárlásokat –, Richard telepakolta munkával a napjait, ami nem volt nehéz feladat, hála a jótékonysági rendezvénynek és az ünnepek miatt a városban időző hírességeknek. Addig maradt a The Plazában, amíg a nő ki nem pakolt mindent a penthouse-ból, és csak Elizabeth elutazásának napján tért vissza. A keze már a kilincsen volt, táskái összecsomagolva, amikor Richard közölte vele, hogy tízezer dollárt helyezett el a számláján „megélhetési költségekre”. Mintha valami végső békeajánlat lett volna részéről.

– Nem kell – mondta Elizabeth, pedig szüksége volt rá. Majdnem egy évtizede nem volt munkája, Richard pénzéből éltek.

– A tiéd. A te segítségeddel kerültünk be a Nincs Több Elveszett Gyerek jótékonysági programba, ez több mint elég bevételt jelentett nekem. Ez lehet a te részed.

Elizabeth figyelmen kívül hagyta, hogy az ő „része” mindössze tízezer dollár lenne egy olyan franchise-üzletből, amely jóval több mint egymilliós bevételt hozott. De ez nem számított. Városi jótékonysági hálózat önkéntes koordinátoraként Elizabeth soha nem értett egyet a férfi taktikájával: úgy tett, mintha érdeklődne a különböző szervezetek iránt, de valójában csak a nagyágyúkkal akart csevegni a gálákon, hogy reklámozhassa a családja legújabb gyémántkollekcióját. Bár korábban sosem zavarta, hogy Richard pénzén él, most azonban úgy érezte, az alamizsna súlyos lánc a bokáján, az utolsó dolog, amely a régi életéhez bilincseli. Ha tehetné, venne ezer kávét belőle, csak hogy megszabaduljon a pénztől.

A sofőr kinyitotta a jármű harmonikaajtaját, és arrébb tolta a ráerősített kis zöld fenyőágat. Elizabeth begombolta a kabátját, kilépett a téli hidegbe, csizmája bokáig süllyedt a puha fehér hóba. Az itteni nyugalom nagy változást jelentett New York forgalmas utcáihoz képest.

Amikor a kávézó fedett tornácához ért, kinyitotta a piros bogyós ünnepi koszorúval díszített nehéz ajtót, és belépett. Jólesett neki a hely végében álló kőkandalló melege. A helyszín és a késői óra ellenére meglepő módon a hely zsúfolásig tele volt. Az asztalok körül összegyűlt emberek a bögréjükből kortyolgattak és süteményeket majszoltak. Elizabeth idegesen fürkészte a tömeget ismerős arcok után kutatva, de nagy megkönnyebbülésére nem talált egyet sem. Néhányan laptopoztak, míg mások csendben könyvet olvastak a tűz mellett. A kandallóról friss ünnepi lombok lógtak. Nem számított ilyen kifinomultságra.

Átvergődött a zsúfolt asztalok között, az elmúlt napok fáradtsága égette a szemét. Túlhajszolt elméjében próbálta elnyomni a gondolatot, hogy elhagyta New Yorkot, és iderepült, csak azért, hogy az anyukájával maradjon, amíg ki nem találja, hogyan folytassa az életét. A menüre nézett.

Koncentrálj!

A hely zúgásával a fülében Elizabeth végigpásztázta a tejválasztékot és a szirupfelhozatalt, és még mindig elámult a bent lévő emberek számától. Mason’s Ridge eddig egy földműves város volt, és az egyetlen, kávéházat idéző dolog egy áporodott kanna volt a semmi közepén álló Ford’s Corner Market önkiszolgáló elektromos égőjén. Az édesanyja soha nem említette neki ezt a helyet. Bár Elizabeth sem igazán adott neki rá lehetőséget…

– Új ez a hely? – lépett a pulthoz, lelkiismeret-furdalását leküzdve. Közben megdörzsölte fáradt szemét, és kibontotta a sálját, így a válláról lógott le.

Az ismeretlen nő a bárpultnál rövid, tüskés hajjal és vörös rúzzsal – szintén nem jellemző erre a környékre – zavartan nézett rá.

– Már majdnem egy éve nyitva vagyunk.

Elizabeth összerezzent a szégyentől, amiért ilyen sokáig távol volt. Richard időbeosztása és a New York-i elfoglaltságai miatt rég nem járt a farmon, csak a nagyapja temetésére jött vissza, és két napra a nagymamája halálakor. Akkoriban jogosnak érezte távolmaradásának okait, de jelen helyzetében elég gyengének tűntek.

Megszakította a szemkontaktust a pultossal, aki otthagyta, hogy egy másik vendéggel foglalkozzon. Elizabeth figyelme egy férfira terelődött, aki az egyik hosszú asztalnál ült, homlokát ráncolva, miközben a laptopján gépelt. A férfi felnézett rá, mintha valami kozmikus erő rángatta volna el a munkájától.

Elizabeth arca kigyúlt a félelemtől, hogy talán egy régi iskolatársa lehet. Nem volt olyan állapotban, hogy végigcsinálja a „na mi újság veled?” csevegést. Ha mégis sor kerülne erre, valószínűleg csak üres tekintettel bámulna, mert egyáltalán nincs mit mondania. Próbált valami ismerős vonást találni a férfi arcán, de nem járt sikerrel. Kristálykék szeme egy pillanatig lekötötte a figyelmét, de visszarángatta a valóságba a busz dudájának hangja.

– Sikerült választani? – kérdezte visszalépve hozzá a barista.

– Egy mandulatejes kávét kérek, és egy feketekávét, erőset, két cukorral.

– Mekkorák legyenek?

– Szokásos méretűek. – Elizabeth próbált odafigyelni a kérdésre, de figyelmét a busz kötötte le.

A nő felkapott két bögrét.

Ismét dudáltak. Elizabeth nyugtalanul felsóhajtott.

– Várna egy pillanatot, kérem?

Megmozgatta befeszült vállát, elkerülte az asztalnál ülő férfi pillantását, átvágott a tömegen az ajtóig, kidugta a fejét, és jelezte a sofőrnek, hogy jöjjön be.

A sofőr morgott valamit, a furgon pedig elindult a feltorlódott hóban, a kerekek dühösen pörögtek, amíg meg nem állt a közeli parkolóban, ahol a férfi kiszállt, és a kávézó bejáratához sétált.

– Ez a napom utolsó fuvarja – mondta a sofőr hunyorítva. – És a kinti vihar nem enyhül. – Ujját a sötét, csillagtalan égboltra szegezte.

Elizabeth beinvitálta a sofőrt, aki leseperte a havat őszes, göndör hajáról.

– Hogy is hívják?

– Terrence – felelte a férfi. Az állkapcsa megfeszült, mintha a nő nem vette volna észre, hogy nem szívesen jött be.

– Terrence, maga egy csodálatos ember, hogy megállt miattam. Nagy szükségem volt rá. Sietek.

Kihúzott egy széket az asztalnál, szemben Mr. Kékszeművel, aki ismét őrülten pötyögött a laptopja billentyűin.

– Szusszanjon egyet, hozom a kávéját.

A mellettük ülő hölgy közelebb húzta magához a laptopját, hogy helyet csináljon, miközben Terrence lehuppant a székre, Elizabeth pedig visszatért a pulthoz.

– Hét dollár nyolcvanhárom lesz – mondta a pultos, és Elizabeth felé csúsztatta a két bögre kávét. A lány a táskájában kotorászott, talált egy köteg készpénzt, és odaadta.

– Tartsa meg az aprót – mondta, és Terrence-hez vitte a kávékat.

– Nincs elviteles csésze? – kérdezte a férfi, egyértelmű rosszallással.

– Elfelejtettem megkérdezni – válaszolta őszintén, és percről percre szörnyebben érezte magát, amiért megzavarta Terrence programját, és bánta már az egész ötletet.

Elizabethnek már nem maradt hely az asztalnál, kínosan forgolódott, hogy ülőhelyet keressen, és ügyelt arra, hogy ne zavarja meg újra a velük szemben ülő titokzatos férfit. Szerencsére megszólalt a férfi telefonja, és hála az égnek, elfordult és felvette.

– Leülhet ide – adta át neki Terrence a helyét. – Ha már nem lehetek körülbelül egy óra harminc perc múlva a saját kandallóm mellett, akkor legalább egy másik közelében telepszem le.

– Sajnálom, nem maradunk sokáig – mondta Elizabeth, és legszívesebben bebújt volna egy ágyba, hogy tavaszig aludjon.

Terrence arca megenyhült, ahogy elnézte őt. A kávézó fényében láthatta, mennyire kimerült.

– Csak nyugodtan.

– Köszönöm – mondta a távolodó férfinak Elizabeth, és az érzelmek figyelmeztetés nélkül kezdtek felszínre törni, de visszafojtotta. Letette a kávéját Terrence helyére, és levetette a kabátját, amelyet a sáljával együtt a szék háttámlájára terített.

Egy sóhajtással könnyített a felgyülemlett feszültségen, leült, és ujjait a bögréje köré fonta. Kétségtelenül hangulatos és hívogató ez a hely egy hideg téli estén, de ahogy végigpásztázott a laptop és táblagép fölé hajoló embertömegen, fogadni mert volna, hogy valószínűleg csak itt van wifi a környéken.

– Igen – mondta halkan a vele szemben ülő férfi a telefonjába. – Beszéltem a kivitelezőkkel, és azt hiszem, 2,3 millió alatt meg tudjuk csinálni. Ez szó szerint egy karácsonyi csoda…

Elizabeth belekortyolt a kávéjába, még mindig megdöbbenve azon, hogy mennyire megváltozott ez a környék. Régebben soha nem találkozott volna olyan üzletemberrel, aki Mason’s Ridge közepén milliós üzleteket köt.

– Nehéz nap? – kérdezte tőle óvatosan az asztal túloldaláról Mr. Kékszemű, miután befejezte a hívást.

A hangja olyan volt, mint egy selyemtakaró, és olyan váratlanul együttérzően érdeklődött, hogy Elizabethnek nehezére esett nem elsírni magát ott a kávézóban. A férfi becsukta a laptopját, és a telefonját kijelzővel lefelé tette le.

A beszélgetés kezdeményezése esélyt adott rá, hogy észrevegye az aranyszínű borostát a férfi állán, és azt, hogy felfelé görbül a szája, pedig nem is mosolygott. Az előző hét eseményeit és jelenlegi állapotát figyelembe véve Elizabeth a legkevésbé sem vágyott arra, hogy valami turista ráhajtson, még ha jóképű is.

– Az nem kifejezés! – Ajkához emelte a poharat, és ízlelgette a kávé zamatos, füstös ízét, hogy a felettük csilingelő, vidám ünnepi zene ellenére is visszatartsa a könnyeket.

Nem beszélgetésindítónak szánta a válaszát, de a férfi egy finom bólintással elragadóan lebiggyesztette az ajkát. Figyelmes volt, mintha a nővel történteket a kettejük közötti levegőn keresztül magába szívta volna, pedig nem is sejthette, mi minden történt vele. Fogalma sem volt arról, hogy mit élt át.

– Én most érkeztem Mason’s Ridge-be. Egy hétre jöttem – mosolygott rá a férfi, és amikor elhalványodott a mosolya, Elizabeth rájött, hogy ő az oka ennek, mert nem volt vele túlságosan barátságos. Máshol jártak a gondolatai.

– És te? – kérdezte a férfi.

– Elnézést… – mondta Elizabeth, és kikényszerített magából egy vigasztaló mosolyt. – Én… innen származom.

A férfi ismét bólintott, de egyértelmű volt, hogy próbál rájönni, miért rí ki annyira az ott lakók közül.

– Sokat jársz ide? – kérdezte.

Elizabeth legszívesebben megkérte volna, hogy hagyja békén, de nem akart udvariatlan lenni. Végül is a kedves idegen csak a kiruccanását élvezi; nincs szüksége arra, hogy egy fásult nő tönkretegye. Nem a férfi hibája, hogy ő egy idegroncs.

– Nem – válaszolta, és újabb félszeg mosolyt erőltetett magára –, elköltöztem innen, amikor főiskolára mentem. Az elmúlt tizenegy évet New Yorkban töltöttem. – Már attól, hogy ezt hangosan kimondta, zúgni kezdett a feje. Kissé elfordult a férfitól, remélve, hogy megérti a célzását anélkül, hogy udvariatlannak tűnne. Ehelyett viszont az asztalon át üdvözlésképpen egy kéz nyúlt feléje:

– Paul Dawson.

Frusztráció kúszott végig Elizabeth gerincén. A vihar és Terrence sürgetése miatt nyilvánvalóan egy percet sem tudott arra szánni, hogy felkészüljön a hazatérésre, ráadásul kedvesnek kellett lennie ezzel a tökéletesen ártatlan idegennel, pedig legszívesebben elrohant volna az ellenkező irányba. Ahelyett persze, hogy ebből bármit is megosztott volna vele, elfogadta a kézfogást. A férfi gyengéd, de határozott szorításától a válla felfelé emelkedett. Visszahúzódott, és ügyetlenül újra felvette a bögréjét.

– És a te neved?

– Elizabeth Holloway.

A férfi hunyorogva nézett rá, mintha valami eszébe jutna, ami felerősítette a nőben a félelmet, hogy talán mégis egy régi osztálytársával ül szemben.

– Mindig is Elizabethnek szólítottak? – kérdezte végül. Elizabeth pulzusa az egekben volt, a szorongás elhatalmasodott rajta. Próbálta ellazítani az arcát, mielőtt a bögréje mögé bújt volna.

– Régebb… gyerekkoromban Liznek.

Letette a kávéját, a habban lévő fehér szív szétoszlott, formátlan alakot öltött. Úgy tanulmányozta, mint kislány korában a puffadt felhőket, miközben a hátán feküdt a réten, de ma este nem jutott eszébe az alakról semmi – felismerhetetlen volt, akárcsak az élete. Sóhajtva nézett vissza a férfira, akinek mosolya furcsa módon megnyugtatta.

– Miért kérdezed? – nyelt egyet, és a Paul Dawson nevet ismételgette a fejében, hátha kapcsolódik valahogy a gyerekkorához, de semmi sem jutott eszébe.

– Csak szerintem inkább hasonlítasz egy Lizre vagy Bethre, mint Elizabethre. – Paul tekintete úgy hatolt az övébe, mintha olvasni tudna benne. – Mindig ilyen csendes vagy?

Elizabeth számára nyugtalanító volt az általános érdeklődése, tekintve törékeny állapotát. Különben is, Paulnak nem kellene dolgoznia?

Nem, de ha nem kapok egy nyugodt percet, lehet, hogy felállok erre az asztalra, és sikítani kezdek.

– Néha. – Inkább ezt válaszolta, de jobban felcsattant, mint szerette volna. Úgy tűnt, a férfi végre megértette az üzenetet, és az üres kávéscsészéjével babrált. Elizabeth dühös volt magára, amiért Paul szeméből eltűnt a játékosság. Nem érdemelte meg, hogy megbántsa. Hogy ne gyötörje a bűntudat, néhány kortyban majdnem megitta a tejeskávéja felét.

Egy üzenet érkezett Paul telefonjára, aki a képernyőt tanulmányozta, majd gyors választ küldött.

– Elizabeth Holloway, nagyon örültem a találkozásnak – mondta, mielőtt felállt, levette a kabátját a székről, és telefonját a farmerje hátsó zsebébe csúsztatta, készen arra, hogy olyan gyorsan távozzon az életéből, mint ahogyan érkezett.

– Várj! – mondta a nő, miközben letette az italát. Minden porcikája azt súgta, engedje, hogy a férfi békén hagyja őt, úgy végre kikapcsolódhat. De akkor miért állította meg?

Paul megállt, erőteljes kék szemével ránézett.

– Nem akarok bunkó lenni – mondta Elizabeth, megadva magát a pillanatnak. – Elég őrült hetem volt, és épp az anyukámhoz tartok, aki tizenegy éve alig látott, úgyhogy nem igazán vagyok most a legjobb formában.

A férfi tekintetéből áradó együttérzés úgy zuhant rá, mint egy tonna tégla. Még csak most ismerte meg ezt a fickót, és máris olyan empátiát tapasztalt részéről, amilyet Richardtól soha.

– Hosszú ideje nem láttad az édesanyádat – mondta Paul, és valami megfejthetetlen dolog villant fel a szemében.

– Igen.

Ismét felvette a tejeskávéját, de ezúttal nem ivott belőle, mert a savasságától felkavarodott a gyomra. Már a kávézás sem ment neki rendesen, pedig azt bármikor szívesen csinálta.

– New Yorkban voltam, és egyszerűen nem jutott rá időm – vallotta be, tudatában annak, hogy a férfi szelíd viselkedése arra bátorítja, többet áruljon el, mint amennyit normális esetben tenne. Újból pislogással űzte el a könnyeit, megalázottan, hogy talán a férfi észreveszi. – Szörnyen érzem magam emiatt.

Paul bólintott, összeszorította az ajkát, miközben gondolatok cikáztak a fejében.

– Megértem – mondta. – Én is alig találkoztam a nagyapámmal az elmúlt évben… – Nem fejezte be a mondatot, és Elizabeth különben sem volt eléggé jelen ahhoz, hogy felfigyeljen erre. – De most időt szakítasz anyukádra – terelte vissza rá Paul a figyelmet. – Itt találkoztok?

– Nem, de úton vagyok hozzá.

– Remélem, nem laksz messze. Nem kis vihar közeledik. – Felhúzta a kabátját, és a hóna alá dugta a laptopját.

Elizabeth tekintete a már megfogyatkozott tömegben megtalálta Terrence-t. Tudta, hogy a sofőrnek otthon kellene lennie, nem pedig egy hegyoldali kávézóban.

– Jobb, ha én is megyek – mondta. Felkapta a kabátját, a sálját és a táskáját, a bögréjét pedig az edénygyűjtőbe tette, mielőtt Paul mellett elhaladva megkerülte az asztalt, és Terrence-hez ment.

– Talán még összefutunk – mondta a férfi, és lenézett rá. Nyugtalan érzelmi állapota ellenére a férfi fás illatától Elizabeth minden idegszála bizseregni kezdett.

– Ilyen hóesésben kétlem – válaszolta egy udvarias mosollyal. – De örültem a találkozásnak.

– Én is – mondta Paul bátorítóan.

Egy rövid integetéssel Elizabeth elhaladt mellette, és Terrence felé vette az irányt. Amikor végre megengedte magának, hogy hátranézzen a válla fölött, az ajtó már csukódott, és Paul Dawson kisétált a hóviharba.

– Még egyszer köszönöm, hogy megállt itt – lépett Terrence mögé, és elővette táskájából gyapjúsapkáját és kesztyűjét. – Most már készen állok – mondta, bár még mindig nem volt teljesen biztos benne, hogy készen áll bármire is.

Második fejezet

Elizabeth hóval borított hajára húzta a sapkáját, hogy a fülét védje. Fagyos szél süvített a Great Smoky Mountains völgyében. A nagymamája farmjának határában állt. Kellemes emlékeit elhomályosította a fehér takaró, amely mindent beborított a hegyoldalban, az almaültetvények között fekvő zöld, kőből épített kéményes házat és a hozzá illő pajtát is. A házig vezető kanyargós ösvényt eltakarta a rájuk zúduló hóvihar. Mielőtt Terrence továbbhajtott, a kisbusz kerekei bizonytalanul csikorogtak a hóban, búcsúzóul dudált, és Elizabeth integetett neki.

A farm felé fordulva – ahonnan fiatalkorában annyira elvágyódott – gombócot érzett a torkában. Könnyek gyűltek a szemébe. Mélyen beszívta a jéghideg téli levegőt, hogy leküzdje a sírást. Úgy érezte, mintha valaki más szemével látná az egykor oly ismerős, hófödte mezőket. Kislányként álomszerű napokat töltött itt a nagyival és a családjával, de a gyász és a feldúltság elhomályosította az emlékeket, mintha csak a képzeletének szüleményei lettek volna.

A legutóbbi, Crestwood Farmon tett látogatása csak elmosódott emlék volt. Két napra odarepült, hogy eltemesse a nagymamáját a város másik végében lévő temetőben, aztán Richard nyomására sietett vissza New Yorkba, mert a naptára zsúfolásig megtelt általa koordinált jótékonysági eseményekkel, amelyeken a férfi részt akart venni. Most, ahogy végigsétált a réten, nem volt többé rohanás, nincs elintézendő dolgok listája, sem zokogó rokonok és barátok, akiket vigasztalnia kell, és Richard követelőzése sem rángatja el innen.

Hogy elkerülje a szélcsapást, Elizabeth kelet felé fordította a fejét, elhaladt a csontvázszerű almáskert mellett, amelynek fái kopáran és jégbe burkolózva álltak. A farmon lévő kis kőházakra összpontosított, ahol a bérmunkások laktak; kéményeikből füstöt eregetve próbáltak harcolni a fagyos hőmérséklettel.

Elizabeth tovább botorkált a ház felé, amely meleg fáklyaként izzott az amúgy is átfagyott teste számára. Minden egyes jeges lépéssel a dizájnercsizmájában – ez állt legközelebb a megfelelő öltözékhez, de a vékony bőr nem védte meg a lábát az időjárás viszontagságaitól – újabb könnyeket igyekezett elnyomni, és megpróbált a havas korlátra és a tornácon álló csillogó fára koncentrálni, valamint az ablakon át a karácsonyi fényekre, hogy elterelje figyelmét arról a tényről, hogy az élete romokban hever. Szüksége volt arra az erőre, amely a nagymamájában lakozott.

A nagyszülei együtt vezették ezt a farmot, amíg a nagypapája néhány évvel ezelőtt meg nem halt. A nagymamája még idősebb korában is minden reggel a kakaskukorékolásra kelt, megművelte a földeket és hajtotta az ekét.

– Miért nem fogadsz fel több munkást? – kérdezte tőle egyszer Elizabeth, amikor a nagyi hullafáradtan és koszosan toppant be.

– Mert szeretem ezt a munkát – mondta, és a szemében valami meglepő érzelem látszott. – Nem mindig tudod irányítani, hogy mit hoz az élet, de a saját sorsodra van befolyásod, bármi is történjen. Ez a farm az én sorsom…

Ahogy Elizabeth a hóban gázolt, a nagy, vizes pelyhek, amelyek ferdén szálltak feléje, elhomályosították a látását, és ráfagytak zsibbadt arcára. Az öreg fahinta – a tölgyfa alatt két kötélen lógó deszka – úgy himbálózott a széllökésekben, mintha a hidegtől reszketne, és az ülésén hóhalom gyűlt össze. Annyi minden változott azóta, hogy mezítláb himbálózott rajta a föld fölött, kis kezecskéi a köteleket markolták, miközben a levegőben suhant, és úgy érezte, mintha repülne. A süvöltő szélben még mindig hallotta, ahogy nevetésének moraja felszáll az égbe a fahéjszínű fecskékkel együtt, amelyek fölötte fészkeltek. Igyekezett megtartani ezt a képet lelki szemei előtt, hogy ne a nehézkes légzésére, a poggyász súlyától fájó izmaira és a sűrű hóban való mozgás fáradalmaira figyeljen.

Nagyi, most mit tegyek? – kérdezte fohászkodva, hogy a nagymamája szelleme ott maradt vigyázni rájuk, és még nem tette meg az utat a végső nyughelyére, de csak a hideggel küszködő tölgyfák elhalt leveleinek zizegését kapta válaszul.

– Ó, te jó ég, Liz! – kiáltotta az édesanyja, ahogy kinyitotta a tanyaház bejárati ajtaját. Gyorsan összehúzta magán a kabátot, és belebújt a kopott nyeregbakancsba, amellyel tűzifáért járt, ezért mindig az ajtó mellett tartotta. – Hadd segítsek! – Lefelé igyekezett a három jeges lépcsőfokon, a hó belepte ősz haját.

– Szia, anya – mondta Elizabeth, miközben az anyukája átvette az egyik dizájnertáskáját, és a tornácra dobta, amitől a táska végigcsúszott a fapadlón. A másik bőröndöt már nehezebben tudta felkapni a hóáradatban. A nagyi elvesztése utáni hónapok meglátszottak az anyukája szeme alatt és az állvonalán, ami szomorúsággal töltötte el Elizabethet.

Loretta megragadta a lánya karját, és felhúzta a csúszós lépcsőn, a csillogó Fraser-fenyő és a verandán álló ütött-kopott, fából készült hintaszékek mellett. A bejárati ajtó a kis nappaliba nyílt, a bentről áradó meleg futótűzként terjedt végig Elizabeth bőrén. Az anyukája becsukta az ajtót, leverte a havat a csizmájáról, letette a lábtörlő mellé száradni, majd szorosan magához ölelte Elizabethet.

Megérezve a rózsaillatú testápoló illatát, az öleléstől elkezdtek kilazulni Elizabeth befeszült izmai. Az arcát az édesanyja nyakának hajlatába temette, a torkában zokogás kúszott fel a történtek miatt, mintha megnyílt volna benne minden zsilip. Próbálta gyorsan kitalálni, hogyan zárja le újra őket.

Az anyukája megragadta a vállánál, és elhúzódott, hogy lánya arcára nézhessen. Elizabeth visszafojtotta a fájdalmát, megpróbálta az ingujjába törölni kicsorduló könnyeit.

– Mi történt azzal az ügyes és ragyogó lánnyal, aki aranyszárnyakon repült el innen? – kérdezte, miközben együttérzően lehajtotta a fejét.

Elizabeth összegörnyedt, és a kanapéra rogyott.

– Nem tudom.

Loretta egy doboz zsebkendőt nyújtott át neki az oldalsó asztalról.

– Főzök teát – mondta, de az Elizabethen időző tekintete aggodalomról árulkodott.

– Ki segített neked azt kivágni? – próbálta terelni a témát Elizabeth megtört hangon. Az ujjával hátramutatott a válla fölött, ahogy a nagymamája tette mindig, az elülső verandán álló fa felé, amelyet fehér fények díszítettek. Aztán összegyűrt egy zsebkendőt, és égő, duzzadt szemét törölgette.

– Percy – felelte az anyukája, miközben a termosztáttal babrált.

– Percy? De hát már kilencvenéves lehet. – Elizabethnek eszébe jutott Percy White, aki a legjobb gyerekkori barátnőjének, Naominak volt a nagyapja. Ő és Travis, Naomi apja, a szomszédos farm tulajdonosai voltak.

– És még mindig erős, mint egy ökör. – Az anyukája átjött a konyhából, és a nagyobbik bőröndöt a szoba széléhez tolta, amíg a kannában felforrt a víz. – Ő és Naomi apukája, Travis, karácsonyfa-kereskedést vezetnek a városban.

Nem kerülte el Elizabeth figyelmét, hogy az édesanyja szükségesnek érezte emlékeztetni őt arra, hogy hívják a gyerekkori legjobb barátnője apukáját. Bizonyára nagyon megérezte azokat az éveket, amikor a lánya távol volt. Most, visszatérve, Elizabeth is hasonlóan érzett. A száján keresztül lélegzett, hogy csillapítsa a további könnyeket, az orra annyira bedugult, hogy nem kapott rajta levegőt.