A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Наталья Щерба: Часодеи 6/Часовая битва
Москва, Росмэн, 2015.

Copyright © by Natalia Sherba

Agreement via Wiedling Literary Agency

Cover and layout design © Olga Zakis / Rosman

Hungarian translation © Teleki Anna, 2023

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Az Órakulcs. Óramágusok I.

Az Óraszív. Óramágusok II.

Az Óratorony. Óramágusok III.

Az Óranév. Óramágusok IV.

Az Órakép. Óramágusok V.

Köszönet Evának, Tatyjanának és Pavelnek,

első olvasóimnak, akik kezdettől fogva hittek

az óramágusok világában.

Köszönet mindazoknak, akik elkísérték az óramágusokat

egészen a történet végéig.

Köszönet azoknak, akik most már érzik és tudják,

hogy az Idő Mindig Varázslatos!

Ismeretlen szobák félhomálya, ablakokon betóduló holdfény. Zárt ajtók hosszú sora, egymásból nyíló végeláthatatlan helyiségek magas ajtónyílásai. Folyosók éles fordulói, és a hangtalan ürességbe vesző, döngő, óvatos léptek.

Úgy tűnt, ennek a labirintusnak nem lesz vége. Vasilisa viszont makacsul halad előre, miközben rájön, hogy ismét a Fényes és a Sötét Óra Iskolájának ragyogó, fekete-fehér címerével díszített hatalmas vasajtajához ér. Az ajtó erőlködve, idegesítő nyikorgás közepette magától tárul ki. A távolban láng gyúl, és megvilágítja a tiszta ezüst, magas csúcsíves ajtónyílást. Vasilisa megtorpan, és a síri csöndben saját visszhangzó szívverését hallgatja. A láng újra pislákolni kezd, megremeg, elhalványul, mintha huzatot kapna. Majd hirtelen fényesen fölragyog, és az ezüst boltív alatt megvilágítja egy alak sötét, homályosan ismerős sziluettjét.

Ismét meghallja a messzi, de kitartó hangot – valaki újra meg újra az óranevét zengve hívja Vasilisát. A lány tenni akar egy lépést, de az ajtó bezárul az orra előtt. Valahol ott, az ajtó mögött rövid, mérges kiáltás és Vasilisa döngő, visszhangzó óraneve hangzik föl…

A lány lassan kinyitotta a szemét.

A különös álom szertefoszlott, kelletlenül eltűnt a látomások árnyékvilágában. Vasilisa tudata visszatért a valósághoz, felidézve emlékezetében jelent és múltat. A közelmúlt történéseinek nyomasztó emlékképei egymás után törtek elő, hatalmas óceáni hullámokhoz hasonlóan, melyek szüntelenül ostromolják a veszedelmes viharba vesző hajót. A lány szeme előtt újra kérlelhetetlenül zuhogni kezdett az igazgyöngyeső, lassan forgott a fogaskerekekből álló gyűrű, előbukkant az apja, Miracus és a Fekete Királynő komor arca… A reggeli félálomban rendre megjelent a Mark testébe költözött Astragor is.

Csönd honolt… Csak a Főtorony ódon állóórájának kimért ütései hallatszottak, melyek azóta üldözték Vasilisát, amióta először betette a lábát a Tűzkígyó Várba. Valószínű, hogy éppen e szüntelen, monoton hang miatt látta már a hetedik éjszaka ugyanazt a nyugtalanító, értelmetlen álmot…

Teleszívta tüdejét a hideg levegővel – a kandalló tüze láthatóan még éjjel kialudt, a szoba pedig reggelre gyorsan lehűlt. Az összetekeredett kígyót formázó kovácsoltvas fáskosár üres volt, Vasilisa pedig elképzelni sem tudta, hol lehet újabb adag tűzifát fölhasogatni.

Egy héttel korábban, az átkelés napján a lány levelet kapott Roktól. Az álló zérustükörből vastag, sárga, apró, kapkodó kézírással teleírt papírlap röppent ki, és óvatosan a kandallópárkányra ereszkedett. A fiú azt írta, hogy Astragor nagyon elfoglalt, ezért új tanítványának, a saját biztonsága érdekében, egyelőre még nem engedélyezi, hogy szabadon mozogjon a várban.

Vasilisa számára a szélső körtorony legtetejében jelöltek ki szobát, bár a lány nagyon reménykedett benne, hogy Zaharrához, vagy legalább a közelében szállásolják el. A barátnők azonban még az első este búcsút vettek egymástól, amikor Vasilisa aláírta a szerződést, mely szerint egy éven át Ostala hatalmas Szellemének tanítványa lesz.

A magas mennyezetes kerek szobának sem ablaka, sem pedig ajtaja nem volt, csak egy alacsony, boltíves nyílása, mely mögött keskeny csigalépcső kanyargott fölfelé, a torony legtetejébe.

Az apró arany mintázatú, fekete faburkolatú falakon bronztartós gömblámpások függtek. A kandalló széles torkát keskeny háromszögfejű, hosszú villásnyelvű, szorosan összetekeredett kígyókat formázó kovácsoltvas rács torlaszolta el. A kandalló hatalmas félköríves mélyedésének szélén komor, arany borostyánlevelekből és éles denevérszárnyakból álló díszítés futott. Ugyanilyen minta keretezte az átkeléshez használatos tükröt, mely alacsonyan függött a falon, jobbra a lépcsőfeljárótól. A tükör két oldalán egy-egy magas, ódon gyertyatartó állt, melyek lábát arany-fekete, a levelek hajlataiban régen rárakódott koromtól foltos borostyán fonta körül.

Ebben a szobában érezhető volt a vár urának, a Dragotsy Rend fejének láthatatlan jelenléte: még a szekrényben sorakozó vaskos, elnyűtt könyvek gerincén is préselt denevérszárnyminta díszelgett, a sárgás színű üres papírhalmot pedig dülledt szemű denevért ábrázoló kapcsos szíj fogta össze.

A szobában régen nem szellőztetett helyiség fülledt, dohos szaga terjengett. Mindez azt a benyomást keltette, hogy előző gazdája sok évvel ezelőtt lakott benne. A faágy alól, amelynek tobozt és éles lándzsát ábrázoló, faragott támlája jobban hasonlított egy barátságtalan ház kerítésére, mint ágytámlára, váratlanul karcos, a széleinél berepedezett és felpattogzott aranykeretbe foglalt fekete denevérszárny formájú, különös bross került elő. Vasilisa arra gondolt, hogy a brosstól a tikker segítségével megtudhatna néhány dolgot a torony előző lakójáról, ezért az időkapcsoló-táskájába rejtette.

A könyvszekrény előtt szőnyeg – egy hosszú szőrű állat fehér bundája – hevert, a kandalló mellett pedig alacsony asztal és két, hozzá tartozó zsámoly állt. Vasilisa az asztalkán fölfedezte az ismerős ezüsttálat – ezek szerint éheztetni nem akarták, ami pedig már önmagában is jó hír volt.

Az asztalon még egy különleges, kék üveges petróleumlámpa is meredezett, melyhez hasonlót Vasilisa már látott valaha a történeti múzeumban az osztályával. A lámpa csaknem hét napja égett egyenletes, szép lánggal. Fényét lehetett növelni vagy csökkenteni a sróf segítségével, de teljesen sohasem aludt ki. Meg az olaj sem fogyott ki soha az alsó tartályból. Valószínűleg speciális, mágikus lámpa lehetett.

A rideg berendezés és az ablakok hiánya ellenére a tetőre vezető lépcső enyhített a szoba kényelmetlenségén. Vasilisa abban reménykedett, hogy felmászhat a tetőre, és repülhet Orkánon, aki követte gazdáját a várba. Igaz, a holdmadár egyelőre fajtársaival lakott a Tűzkígyó Vár egy másik szélső tornyában.

A mai nap fontos pillanatot tartogatott: szabadulást a szobafogságból. Astragor vagy megtartja a szavát és valóban megengedi Vasilisának, hogy nála tanuljon, vagy valóra válik a lány legnagyobb félelme, és talán soha többet nem mehet ki ebből a szobából.

Vasilisát egyébként a kényszerű semmittevés nyomasztotta a legjobban. Persze, nemegyszer megpróbált kijutni a zérustükrön keresztül, előhívni a varázslapját vagy elrepülni a torony felső kis teréről. A tikkert, bár tudta használni, de rosszabbul működött, mint általában – a toronyra valószínűleg speciális bűvöletet helyeztek, amely eltompította az óramágiát. Vasilisa azonban mindennél jobban attól szenvedett, hogy képtelen volt kapcsolatba lépni a külvilággal – azt remélte, sikerül levélben megmagyaráznia döntését a barátainak, de leginkább az apjának és a Fekete Királynőnek… Ki tudja, mit gondolhatnak most a tettéről… Astragor azonban újdonsült tanítványát sajnos mindentől elvágta, ami az Eflarához kötötte.

A lány, hogy eloszlassa fájdalmát és bánatát, gyakran fölmászott a torony legtetejére, és a szögletes oromfogak közül órákon keresztül bámulta a messzi hegyeket, melyek hol a pirkadat előtti kékesszürke ködbe merültek, hol ragyogó napsugarakban fürdőztek, hol pedig az éjjeli égbolt tündöklő csillagai közé vesztek, de még ez az egyetlen elérhető szórakozás is egyre kevesebb boldogságot hozott neki.

Ma egész reggel nem találta a helyét, apró, gyors léptekkel föl-alá járkált tömlöcében, amely már egy hete fogva tartotta. Vajon hogyan fogadják majd e félelmetes vár lakói? Vajon Zaharra segít megtalálni Fesht? Astragor vajon miért akarja tanítani, mit eszelt ki? És még tucatnyi ki nem mondott kérdés kavargott a fejében, apró madarak összevissza repkedő seregeként.

Végül, amikor különösebb kedv nélkül az ezüsttáltól kapott szendvicsét majszolta, az órapántjára rövid üzenet érkezett Zaharrától. Barátnője azt írta, megengedték, hogy átjöjjön hozzá.

Vasilisa a hírtől fellelkesedve még egy teljes órán át gyakorolt a tikkerrel: csak úgy, kedvtelésből lóbálta a medaliont az ezüsttál fölött. Hamarosan ráunt a különféle ételeket – a szalámis szendvicstől kezdve, a szájában almát tartó sült malacig – ábrázoló mantisszák bámulására, és odament a tükörhöz, abban bízva, hogy hamarosan meglátja Zaharrát.

Még meg is érintette a tökéletesen sima ezüst felületet, amely fodrozódni kezdett, majd hirtelen finoman megadta magát, és beengedte a lányt az időátjáróba.

Vasilisa teljes tíz másodpercen keresztül küzdött magával. Hiszen tilos elhagynia a szobát… A tükör viszont működésbe lépett! Tehát mégiscsak kimehet?

– Végül is – kezdte meggyőződéssel fennhangon –, egy rövid séta biztosan nem fog megártani.

Vasilisa eleinte komótosan végighaladt a hosszú, nyitott függőfolyosón, amely a vár mind a négy – déli, keleti, északi és nyugati – falán keresztül húzódott. Majd leereszkedett a kertbe, és a hatalmas, szétterjesztett szárnyú különös, nőarcú madarak tejfehér szobrai között bóklászott. Még a belső udvarra is benézett, ahol az a bizonyos, halványbíbor virág friss hajtásával körbefont kő óramutatós Időkút állt.

Nagy meglepetésére útközben senkivel sem találkozott. Az oldalfolyosókon meg a lépcsőkön néhányszor árnyak sejlettek fel, sietős suttogások hallatszottak, de azonnal el is csitultak, amint közelebb ért.

Vasilisa e körülményektől felbuzdulva, gyors léptekkel a Főtorony felé vette az irányt. Az Óraterem üres visszhanggal és a Tűzkígyó Vár főórájának megszokott, kimért ketyegésével fogadta lépéseit. Itt sötét volt, nem égett minden lámpás, a kandalló három sárkánytorkában pedig alig pislákolt a tűz.

Odament az órához és megállt előtte. A figurák közömbösen ütötték óramutatójukkal egymás fején az időt. A lánynak akaratlanul is eszébe jutott, hogyan várta Fesht ennél az óránál, amikor visszatért a Széthasadt Várban tett titkos látogatásáról. A fölbukkanása akkor nem maradt észrevétlen, és fogságba került. Mennyire haragudott, amikor rájött, hogy Fesh elárulta…

A sarokban váratlanul harang kondult, és valaki sietősen kilépett a tükörből. Halk beszélgetés foszlányai hallatszottak. A mennyezeti csillárokon szinte azonnal felgyúltak a gyertyák, fényárba borítva a termet. Vasilisának alig sikerült elbújnia az óra mögé, miközben suttogva kimondta óranevét, betakarózott szárnyaival és láthatatlanná vált.

A léptek közeledtek. A lány óvatosan kikukucskált az óratok mögül, és a szürke mundérba öltözött Rokot pillantotta meg egy ismeretlen vörös hajú, magas, vékony, kellemetlen, gonosz arckifejezésű férfi társaságában.

– Minek ez a kivilágítás? – ráncolta elégedetlenül a homlokát az utóbbi, majd megállt a kandallónál, és a tűz fölé nyújtotta kezét. – Minek kell fölöslegesen felhívni magunkra a figyelmet? Talán az uralkodód ügye nem követel különös titkosságot?

– Vár téged, Shakl – szólalt meg halkan és szárazon Rok. – Azt kérte, hagyjalak négyszemközt benneteket.

– Érdekes meló van a láthatáron? – kacagott föl váratlanul a férfi. – Ezúttal ki vétett? Remélem, nem te voltál az, Rok Dragotsy. Bevallom, szörnyen idegesítesz… És örömmel megkínoználak.

Rok válaszul savanyú képet vágott, amivel újabb ellenszenves vicsorgást váltott ki beszédpartneréből.

Vasilisa tett néhány óvatos lépést, hogy közelebb férkőzzön hozzájuk. Mi van, ha ez az alak Feshért jött? Vagy érte…

A férfi hirtelen élesen megfordult, és egyenesen Vasilisára meredt. A lánynak még magához térni sem volt ideje, amikor a gonosz, hideg, merev tekintetű szempár máris farkasszemet nézett vele.

Shakl a következő másodpercben galléron ragadta, mire Vasilisa följajdult.

Hogyhogy meglátta őt?! De hiszen láthatatlan volt!

– Még a szúnyog dünnyögését is meghallom ebben a teremben – szólalt meg a férfi, miközben undorodva bámult „zsákmányára” –, nemhogy egy lopakodó kölyök csoszogását… Mit keres itt ez a rühes vakarcs?

Rok arca komor grimaszba torzult.

– Ereszd el a lányt… – kezdte. – Ő Astragor új tanítványa. Valószínűleg eltévedt.

Egyenes, széles szemöldöke alatt ülő szeme dühös, fekete villámokat szórt.

A férfi azonban nem igyekezett teljesíteni az utasítását. Ingerülten meredt a lány arcába, mintha csak arra próbálna visszaemlékezni, hol láthatta.

– Nem hasonlít rá – szólalt meg jól érzékelhető sajnálattal. – Bár a személyisége minden bizonnyal az apjára ütött! Ott mászkál, ahova nem hívták… Az apád mindig szerette más dolgába ütni az orrát… Mekkora élvezettel törtem volna be a koponyáját – folytatta érthetetlen fájdalommal a hangjában, amitől Vasilisa elsápadt. – Megmenekült a gazfickó… Pedig szinte már kitekertem annak a felfuvalkodott Ognevnek a vékony nyakát, és arról álmodoztam, hogy látom, amint a feje végiggurul a padlón, dölyfös tekintete pedig kihuny… de fájdalmasan csúszósnak bizonyult…

– Shakl! – szakította félbe figyelmeztetően Rok, és odalépett hozzá. – Astragor már vár.

A férfi hirtelen eleresztette a lány gallérját, Vasilisa pedig majdnem elesett. A szégyentől és megalázottságtól égve azt sem tudta, mit csináljon, maradjon vagy futásnak eredjen.

Shakl többet egy szót sem szólva a fölfelé vezető csigalépcsőhöz indult, és hamarosan eltűnt az ajtónyílás sötétjében.

Rok is azonnal elvesztette érdeklődését Vasilisa iránt, láthatóan még megszidni sem készült az önkényes kirándulás miatt. Szintén a lépcső felé vette az irányt, ám egy kiáltás hirtelen megállította.

– Rok, várj!

Sötét háta összerándult és megdermedt. A fiú helyben megfordult, mint egy pörgettyű, és egyenes szemöldöke alatt ülő mogorva szeme élesen Vasilisára bámult.

– Várj! – ismételte meg Vasilisa, meglepődve saját bátorságán.

– Hallgatlak – hangzott a rideg válasz.

A lány egy pillanatig hezitált, majd suttogni kezdett:

– Biztos vagyok benne, hogy te tudod, hol van most Fesh… Mondd meg, hogy tudnám megmenteni… Hiszen jóban voltál vele.

Rok arcán semmilyen érzelem nem tükröződött. Csak a háta görbült meg még jobban, ami régi, korhadt fához tette hasonlóvá Astragor fiát.

Vasilisa türelmesen várt. Tudta, hogy Rok valaha figyelmeztetni próbálta Fesht a veszélyre, sőt még meg is védte a nyári táborban… Biztos volt benne, hogy a fiú aggódik Fesh sorsáért. Legalább adna valami fogódzót!

Rok vékony ajka végül beszédre nyílt:

– Vedd úgy, hogy Fesh halott.

És alakja eltűnt a csigalépcső sötétjében.

TARTALOM

1. A Tűzkígyó Vár

2. Zaharra

3. Az Eflarán

4. A szertartás

5. Az álomkép

6. A mantissza

7. Primaro

8. Az álomliliom

9. Elen

10. A vendég

11. Az Építészek Köre

12. Tanóra a jövőről

13. Az álom

14. Az eflarai delegáció

15. A barátok

16. A Bronz Szoba

17. A visszatérés

18. A tűztollú

19. A különleges kincs

20. A szövetségesek

21. Titkos tervek

22. Khronimara

23. A Stoletek

24. Az eső

25. A Sárga Tüzek ünnepe

26. Az új szerződés

27. Fesh születésnapja

28. A Rubin Szoba

29. A korona

30. Az Új Idő ünnepe

31. Újév napján, éjfélkor

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Hernád Imre

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

A borítót az eredeti kiadás felhasználásával Pyber Anita készítette

ISBN 978 963 504 845 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License