CHRIS KUZNESKI

A VADÁSZOK

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Chris Kuzneski

The Hunters

Headline Publishing Group, London, 2013

Fordította: Bori Erzsébet

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2013 Chris Kuzneski, Inc.

Hungarian translation © Bori Erzsébet, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-216-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

PROLÓGUS

1916. DECEMBER 15., PÉNTEK

Iaşi (Jászvásár), Románia
(400 mérföldre Bukaresttől északra)

A modern történelem legnagyobb rablására nem egy bankban került sor, hanem egy vasútállomáson, éjnek évadján, fegyveres katonák éber tekintete előtt.

És ami a legmegdöbbentőbb, hogy hosszú évekig senki nem tudott róla.

De addigra már lába kelt a kincsnek.

Kutya hideg volt, amikor Béla Dobrev kilépett a háromszintes házból, amelynek egyik kis első emeleti lakásában a feleségével lakott. Az utcák néptelenek voltak ezen a kései órán, és az északkeletről fújó szél iderepítette a Prut folyó nyirkos, rettenetes szagát. A férfi magasabbra húzta az új gyapjúsálat, a bajusza fölé, egészen az orrnyergéig. Hálás volt a feleségének, amiért korábban odaadta a karácsonyi ajándékát. Kegyetlen volt a tél, még a csatornabűzt is elviselhetetlenebbé tette. Nyáron legalább dél felől szokott fújni a szél.

Attól a pillanattól, hogy elindult az esti műszakba, leszegett fejjel haladt, hogy védje a szemét a szüntelenül támadó széltől. Nem kellett felnéznie ahhoz, hogy megtegye azt a háromsaroknyi távolságot a szélesen elterülő pályaudvarig. Már több mint negyven éve dolgozott a vasútnál, amióta 1870-ben átadták a büszke, palotaszerű főépületet. Ismerte a makadámút minden egyes kövét. Emlékezett arra, amikor egy igásló megbotlott, és eltörte az egyik követ; amikor egy fejsze kiesett egy munkás hátizsákjából, és megrepesztett egy másikat. Emlékezett mindegyikre.

Egy sarokra a pályaudvartól Dobrev elmosolyodott a sálja alatt, s a bajusza sörtéi megcsiklandozták a felső ajkát. Mert mindig itt érezte meg először a vonatok kenésére használt olaj szagát. Bemászni a nagy mozdonyok alá, és megolajozni a kerekek csapágyait: ez volt az első munkája a vasútnál. És ez a szag mindig visszaröpítette abba az ártatlanabb korszakba. Jó idők voltak azok, amikor sínekkel kötötték össze a városokat, és minden új érkezés csodavárást jelentett, nem rettegést. Amikor az új év még reményt hozott, örömteli várakozást, nem félelmet a megszálló hadseregektől és a háború borzalmaitól.

Dobrev kesztyűs kezével összefogta a nyakán a viseltes télikabát gallérját. Nemrég stoppolt harisnyája melegen tartotta a lábát, bár a lábujjai már kezdtek elgémberedni a hidegtől. Megszaporázta a lépteit, s a szeme összeszűkült, amikor ismeretlen hangokat hallott a sínek felől. Hozzá volt szokva az ormótlan ládák csattogásához, az autódaruk csikorgásához, ahogy a platókra emelték a nehéz gépeket, a paták kopogásához, ahogy a lovak húzták a poggyászos kocsikat. De soha nem hallott még ennyi zajt, ekkora nyüzsgést, különösen ilyen késő este. Az a gondolat ötlött eszébe, hogy mennyi pénzt kell fizetnie ezért az állomásfőnöknek – de miért is?

Felpillantva ponyvás katonai teherautók sorát látta leparkolva az egyik peron mentén. Ez nem volt szokatlan: a világosszürke egyenruhás csapatok a határra, vagy onnan visszafelé tartva rendszeresen keresztülutaztak Iaşin. A nyár végén Bukarestből jöttek, de a város azóta a németek kezére került. Egyre többen érkeztek vissza Iaşiba a frontról, a tömegekkel együtt, akik a tífuszjárvány elől menekültek. Dobrev és a felesége hosszú házasságuk alatt most, Románia hadba lépésének hónapjaiban örültek először annak, hogy egyetlen gyermekük elköltözött. Elég nehéz volt szembesülniük a szomszédaik bánatával is.

Hiába fázott, Dobrev nem ment be egyenesen a pályaudvar homlokzatának csúcsíves kapuján. Nem hagyta nyugodni a kíváncsisága.

Ez a csapatkontingens különbözött az eddig látottaktól. A katonák a leparkolt konvojon túl sorakoztak, de arccal az utca felé, menetkészen, a mellük előtt keresztezve szuronyos puskájukat. Mögöttük a peront kísérő fémernyős lámpáktól megvilágítva vonat állt, túlnyúlva az épület mindkét végén. Ez példa nélküli volt. A teherautókat beburkolta a mozdony gőze. A vonat „aktív” volt, bármelyik percben elindulhatott. Ami, tekintettel a szén árára télen – háborús időben! –, teljességgel szokatlan volt.

Dobrev a pályaudvar nyugati oldalához ment, ahol védve volt a széltől, lejjebb csúsztatta a sálját, és megtörölte könnyező szemét a kabátujjával. Tehervagonok hosszú sorát látta, összesen huszonegyet. Mellettük a peronon oszlopokba rakott ládák tucatjai, mindegyik körül fegyveres katonák, de a katonai szerelvényen sehol sem látta Románia piros, sárga és kék zászlaját.

A legközelebb álló őrszem elindult felé. A postagalamb szolgálat jelvényét viselte. Ez is furcsa volt. A négy hónap alatt Dobrev egyszer sem találkozott azzal, hogy ilyen csapatok őrséget adtak volna. Általában fontos küldetésekben kaptak szerepet.

– Mi dolga van itt? – kérdezte nyersen a katona. Pirospozsgás arca volt, és nem tűnt elég idősnek ahhoz, hogy szakállt növesszen.

– Az állomásfőnök helyettese vagyok – válaszolta Dobrev. – Most kezdődik a szolgálatom.

– Kezdje odabent – közölte vele a fiatalember.

– Oda tartok – mondta Dobrev –, de azon tűnődöm, hogy miért nem találkoztam ilyen méretű vonattal a menetrend…

– Befelé, állomásfőnök-helyettes! – adta ki a parancsot a katona, és a szurony lefelé nyaklott idegesen rángatott puskáján.

Dobrev tekintete egy pillanatig még elidőzött a fiatalemberen. Aztán megadóan felemelte kesztyűs kezét, utoljára még végignézett a peronon, és elfordult. Ez a szóváltás többet mondott el neki a háborúról, mint bármilyen hadijelentés az újságokban. A helyzet csakis kétségbeejtő lehet, ha egy fiatal román katona minden tisztelet nélkül beszél egy idősebb román emberrel. Még a fővárosi ifjaknak is jobb modoruk van ennél.

És ez a fiú feszült volt, félt.

Dobrev visszaballagott a pályaudvar bejáratához. Észrevette, hogy a teherautók milyen viharvertek. Ez is arra utalt, hogy rosszul állnak a dolgok.

Micsoda szerencsétlen kaland ez az egész, gondolta.

Románia Oroszország, Franciaország és Anglia oldalán lépett be a háborúba, hogy elragadja Erdélyt az Osztrák-Magyar Monarchiától. A legtöbb ember, akivel Dobrev erről beszélt, úgy gondolta, hogy fölösleges a pénzkidobás és az emberáldozat. Erdély lakossága már nagyrészt román volt. Mit számított, hogy ténylegesen kinek a birtokában vannak azok a félelmetes, magas hegyláncok?

Dobrev hirtelen megtorpant. Meglátott valamit az egyik teherautó kereke mellett: egy aranyos villanást. Odalépett, és felemelte a földről.

Egy értékes, húszlejes arany pénzérme volt az, amelyet 1868-ban bocsátottak ki. Dobrevnek az volt az első gondolata, hogy valószínűleg egy figyelmetlen utas ejthette el. A gazdagok gyakran utaztak el vonattal egy-egy napra a vidéki birtokaikra. Az ilyen balesetek akkor fordultak elő, amikor kirántották a kesztyűjüket a kabátjuk zsebéből, pánikba estek, mert nem emlékeztek, hová tették a vonatjegyeket, vagy előhúzták a zsebórájukat, hogy megnézzék, van-e még idejük felkeresni a restit. Fiatal korában Dobrev szép kis mellékkeresetre tett szert az elejtett pénzérmékből. Akadt köztük francia frank, török líra, sőt egyszer egy orosz ezüstrubel is. A helyi pénzek nem értek annyit, mint a külföldi érmék, amelyeknek mintha folyamatosan emelkedett volna az értékük.

De még soha nem talált aranypénzt.

Melegség öntötte el, mintha egy stampedli jó szilvapálinkát nyelt volna le, és megállva abba a zsebébe dugta a pénzérmét, amelyről biztosan tudta, hogy nem lyukas. Aztán, fellelkesülve a szerencséjén, úgy döntött, hogy próbára teszi. A katonák látóterén kívül kerülve Dobrev felhajtotta a ponyva sarkát, és bekukucskált a teherautó rakterébe. A két pad kivételével a széleken üres volt, csak néhány feszítővas és egy halom elgörbült szög hevert a platón.

Kinyitották a rakományt, de miért?

Hivatalos átvizsgálás volt? Vagy valamilyen bűncselekmény?

Ahogy besétált a pályaudvar épületébe, Dobrev mérlegelte a lehetőségeket. Kelet felé pillantva megbámulta az erős mozdonyt. Eltűnődött a fegyveresen őrzött rakomány, a postagalambokkal küldött üzenet és az éjnek évadján, menetrenden kívül indított szerelvény jelentőségén.

Nem áll össze a kép, hacsak…

Dobrev megdermedt, és beleremegett a gondolatba.

Az érzés, hogy megtalálta a szerencséjét, menten elpárolgott, amikor rájött, hogy a zsebében lapuló pénzérme alighanem csak egy morzsa a több tucat láda tartalmából. Pénzérmék és kincsek tonnáit emelhették el. A nemzeti vagyont készülnek kivinni a szülőhazájából.

A jeges borzongás, ami a pályaudvar óriási csarnokába lépve elfogta, semmi volt ahhoz a hidegrázáshoz képest, amelyet az imént megtett rövid úton érzett a téli éjszakában.

Ezt a jeges borzongást a kétségbeesés szülte.

1

NAPJAINKBAN

AUGUSZTUS 21., KEDD

Brooklyn, New York

A lehallgatófurgon az utca bal oldalán parkolt. Ugyanazon a helyen, ahol tegnap és tegnapelőtt is. Ez volt a második legrosszabbul őrzött titok a Brighton Beach keleti háztömbjének környékén.

Az első annak az embernek a neve volt, akit az FBI megfigyelés alatt tartott.

Vladimir Kozlov alvilági birodalmat épített ki Moszkvában. Mindenbe beleártotta magát a kábítószertől a fegyverkereskedelemig, a prostitúciótól a csempészetig. Az utóbbi években a kiberbűnözés előnyeit is felfedezte, noha ő maga csak ritkán használt számítógépet. Mindeközben sikerült elkerülnie a lebukást. Hála a Szovjetunió széthullása után bevezetett liberális szabadkereskedelmi törvényeknek, de még inkább azoknak a dollármillióknak, amelyekkel megkente a vezető tisztségviselőket, Kozlov úgy tűnhetett fel az oroszok többsége – ugyanazoknak az embereknek, akiket titokban meglopott, megzsarolt, megfenyegetett és kifosztott – szemében mint nemzeti hős.

De az FBI egészen más szemmel tekintett rá.

Kitüntetett érdeklődéssel.

Talán a legkitüntetettebb érdeklődést szentelte neki New Yorkban.

Mivel nem szerepelt a bűnügyi nyilvántartásban, a „tiszta” múltú Kozlov beléphetett Amerikába, hogy kiterjeszthesse legális vállalkozásait. Azonnal megvásárolta a legnagyobb házat a Brighton Beachen; Brooklynnak ezt a negyedét „Kis Odessza” néven is ismerik, mert jelentős számú ukrán népessége van. Ezt követően arra használta fel a hírnevét és a kapcsolatait, hogy egyesítse a helyi bratvát, ami oroszul „testvériséget” jelent, de mindenki más a „maffiát” érti alatta. Öt év sem kellett hozzá, és a Brighton Beach Bratva a leghírhedtebb bűnszövetkezetté vált New Yorkban. Nem ez volt a városban működő legnagyobb szervezet – ez a dicsőség még mindig a szicíliai Cosa Nostrát illette meg –, de ezt tartották a legfélelmetesebbnek.

A médiában a Gyilkos Méhek elnevezés honosodott meg.

A furgonon belül még ennél is rosszabb nevet kaptak.

– Én mondom neked – közölte Jason Koontz különleges ügynök, miközben tésztát tömött a szájába egy papírdobozból –, ezek a fazonok hidegvérű orosz szemetek. Az amerikai bűnözők nem úgy gondolkoznak, mint ezek. De még az olaszok sem. Ezek a komcsi gazemberek egészen másfélék. Ugyanolyan rohadtak, mint a Triadok, csak jóval kevésbé ázsiaiak.

Rudy Callahan, a társa majdnem kiköpte a langyos kávét. Gyorsan odapillantott a számítógép képernyőjére, hogy meggyőződjön arról, egyik mikrofonjuk sem működik. Mert különben a társa alpári és rasszista kirohanása bekerült volna az FBI adatbázisába, nyilván a főnökeik tudomására jut, és hozzáadódik Koontz szépen gyarapodó fegyelmi ügyeihez.

– Hagyd ezt abba! – szólt rá Callahan.

– Mit hagyjak abba? – kérdezte Koontz, aki szemmel láthatóan nem értette, mi a probléma. Teljes gyanútlanságát azzal is alátámasztotta, hogy még több kínai tésztát tömött magába. Már minden úszott a szójaszószban.

– Hogy ilyeneket mondasz a furgonban. Hát nem tudod, mire vezet az, ha az igazgató meghallja ezt a szöveget?

Koontz csak rántott egyet a vállán.

– Valószínűleg egyetértene velem.

– Nem, nem értene egyet – közölte vele Callahan. – Valószínűbb, hogy felfüggesztene. Nagyon jól tudod, hogy nem tehetünk rasszista megjegyzéseket akció közben. A megjegyzéseid felhasználhatók ellened a bíróságon. És kárba veszne az egész megfigyelésünk.

Koontz a fejét csóválta. Milyen kiscserkész a társa!

– Elítélsz? Hallanod kellene azokat a sztorikat, amiket a kábszeregységben mesélnek a fiúk, akik ismerik az utcai prostikat a belvárosban. Azt mondják, hogy ez a cseh kiscsaj olyan…

– Jason! – szakította félbe Callahan. – Te szoktad hallani, hogy miket mondasz? Szinte minden szöveged rasszista!

– Rasszista? Hogy lennék már én rasszista? Most is a ferdeszeműek kajáját eszem evőpálcikával! Egy igazi rasszista nem tenne ilyet.

– Édes jó istenem… – mormolta hitetlenkedve Callahan. – Össze vagyok zárva egy furgonban egy totál hülyével. Csak tudnám, miért foglalkozom egyáltalán veled!

– Mert én vagyok az egyetlen barátod.

– Fogd be.

Koontz nevetett magában. Élvezte, hogy a társa idegeire megy, különösen az ilyen hosszú megfigyelések során, mint ez is, amikor előre tudni lehetett, hogy nem nagyon történik semmi fontos. A két ügynök azért volt ott, hogy lefotózza Kozlov embereit, a frissen érkezett újoncokat, akiket a hatalom és a pénz ígéretével csaltak Amerikába, de valójában azért hozták ide őket, hogy elvégeztessék velük azt a piszkos munkát, amelyet Kozlov legjobban kereső katonái a maguk szempontjából már túl kockázatosnak találtak. Ezek a banditák olyan gyorsan cserélődtek, hogy az FBI kénytelen volt állandó megfigyelésre berendezkedni, ha lépést akart tartani velük. Szerencsére a többségük azokban a házakban lakott, amelyek Kozlov birtokának szomszédságában voltak. Számos tekintetben úgy működtek, mint egy lakóközösségi önvédelmi program fordítottja.

Figyelmeztették Kozlovot, ha megjelentek a zsaruk.

Ami az utóbbi időben már napi huszonnégy órás ittlétet jelentett.

A New York-i rendőrség 60. körzetével kötött együttműködési megállapodás keretében az FBI folyamatosan szemmel tartotta a Brighton Beach környékét, a közösség vezetőinek a kérésére, akik megpróbálták felvenni a küzdelmet Kis Odessza rossz híre ellen. Különös tekintettel a nyári hónapokra, amikor a turisták rengeteg pénzzel a zsebükben és a rengeteg szórakozási lehetőségre vágyva elözönlötték a helyi strandokat. Mivel nyugatra ott volt Coney Island, keletre pedig a Manhattan Beach, Brighton Beach vállalkozásainak keményen meg kellett dolgozniuk a látogatók odavonzásáért. Ez azt jelentette, hogy a helyi lakosokat és a turistákat egyaránt meg kellett győzniük arról, hogy a külföldi gengszterek nem fogják kirabolni őket, hanem módjuk lesz sörre, emléktárgyakra és vattacukorra költeni a nehezen megkeresett pénzüket.

De a 60. körzet rendőreivel ellentétben, akiknek az autós és gyalogos utcai járőrözés volt a feladatuk, az FBI arra használta a lehetőséget, hogy Kozlov házától százötven méterre parkoltassa a legmodernebb technikával felszerelt megfigyelőkocsiját. Az orosz minden hájjal megkent ügyvédje kezdetben megpróbálta zaklatásnak beállítani a dolgot – elvégre Kozlov üzletember volt, aki „respektust” érdemel, nem pedig bűnöző, akit „üldözni” kell –, de egy szövetségi bíró elutasította a keresetet, miután a nyomozóiroda ügyvédei azzal érveltek, hogy ők a házat figyelik, nem a személyt. Jogi csűrés-csavarás volt, ami gyenge lábakon állt, de a bíró elfogadta a különbségtételt.

Ezért maradhatott a helyén a furgon.

És ezért unta hülyére magát Koontz.

Esélyt látva egy kis magányra, mindent bevetett, hogy a társát kihozza a sodrából.

– De most komolyan, mi volt olyan helytelen abban, amit mondtam?

– Minden! – magyarázta Callahan. – Először is, az embereinek a fele nem orosz. Hanem ukrán. Meg csecsen. Meg grúz. Továbbá, hogyan lehetnének kevésbé ázsiaiak, mint a Triadok, amikor Oroszország nagyrészt Ázsiában van?

– Nem mindegy?

– Nem mindegy? Csak ezt ne mondtad volna! Mást se hallok a gyerekeimtől és az exnejeimtől. Már te is ezzel jössz nekem?

Koontz a szemét meregette, amivel sikerült még jobban felidegesítenie a társát.

– Oké, de te meg olyan vagy, mint egy lejárt lemez. Tudom, hogy Kozlov emberei nem mind oroszok, de „vegyes etnikumú rohadékoknak” nevezni őket mégsem ugyanazt jelenti. Persze, te aztán jól ismerheted az etnikai sértegetéseket. Hiszen ír vagy.

– Ez már sok! Ez volt az utolsó csepp a pohárban! – Callahan levette a fejhallgatóját, ami a nyakába volt akasztva, és feltépte a hátsó ajtót. – Ki kell mennem a friss levegőre.

Koontz diadalittasan mosolygott.

– Friss levegő, anyám borogass! Nem lesz az olyan friss, cigarettával a szádban!

Callahan ingerülten csapta be maga után az ajtót. Nagyon jól tudta, hogy a társa szándékosan dühítette fel, de ettől még nem lett könnyebb a helyzet kezelése.

Inkább nehezebb.

Ha Koontz szeretett volna néhány percre egyedül maradni, akkor miért nem azt mondta? Miért kellenek ezek a gyerekes játszmák ahhoz, hogy elérje, amit akar?

A módfelett felmérgesedett Callahan úgy döntött, hogy sétál egyet.

Azt remélte, hogy egy kiadós gyaloglás majd megnyugtatja az idegeit.

Ehelyett életveszélybe sodorta.

2

A behatoló minden erőfeszítés nélkül úszott el a házak felett, s láthatatlanná válva olvadt bele az éjszakai égboltba. Egy zsinóron kipányvázva, amelyet onnan majdnem egy kilométer távolságra rögzítettek, a sárkányrepülőszerű alkalmatosság a célpont fölött lebegett. A parti szél feszesen tartotta a zsineget, miközben a behatoló kecses leereszkedést hajtott végre a háztetőn.

A nő zajtalanul landolt.

Egy laza csuklómozdulattal lecsatolta a sárkányt a hevederről, és a légbe küldte, mintha egy óriási madarat engedne szabadon. A nő testének súlyától már nem terhelt sárkány azonnal szárnyra kapott. A nő figyelte, ahogy a zsinór és a szerkezet elsodródik a szeme elől. Jól teljesítette a feladatát: sikerült észrevétlenül célba juttatnia a rakományát.

Sajnos ezzel még csak az első akadályt győzte le.

És még jó néhány állt előtte.

Szívesebben landolt volna egyből Kozlov óceánparti házán, de a meredek, csúcsban végződő tető miatt ez lehetetlen volt. Így be kellett érnie egy szomszédos, lapos tetejű épülettel – ebben a háromszintes házban szállásolták el a testőröket és az újonnan érkezett regrutákat. Az őrházra érkezni egy ilyen küldetés során nem éppen ideális megoldás, de volt-e más választása? Ha gyalog közelíti meg az épületet, nemcsak Kozlov emberei szúrták volna ki, hanem a megfigyelőkocsiban ülő szövetségiek is.

Ezek közül egyiket sem kockáztathatta meg.

Ami a menekülést illeti, ahhoz is el kell kerülnie mind a kettőt.

Hála a keskeny holdsarlónak az égen, gyakorlatilag láthatatlanul szelte át az őrház tetejét. Matt fekete, testre simuló ruházata elnyelte a fényt, semmi nem verődött vissza róla. Az öltözéket fekete cipő, fekete kesztyű és fekete maszk egészítette ki. Nem egyszerűen csak fekete, hanem üres. Nem látszott ki belőle sem a szeme, sem az orra, sem a szája. De még a füle sem. Mindezt egy elasztikus, hi-tech csuklya rejtette, amely alatt tudott lélegezni, látott és hallott, de a vonásai felismerhetetlenek maradtak.

A hatása pedig több mint ijesztő volt.

A tető széle előtt lassított, és tanulmányozni kezdte az építményt, amelybe be akart törni. A gyarmati stílusú ház falait a legjobb minőségű téglából rakták nagy szakértelemmel, amely az egyenes és ívelt szakaszokon egyaránt megmutatkozott. A nő észrevételezte a mészkő burkolatot és a kétszínű stukkót, majd a hátsó balkonon állapodott meg a tekintete. A ház tetszetős volt, de nem hivalkodó. Az ügyes tervezés egyszerűnek mutatta, de a hozzáértő szem számos elegáns építészeti megoldást fedezhetett fel rajta.

És a nőnek hozzáértő szeme volt.

Nagyon is kiterjedt tudással rendelkezett.

Mielőtt átlendült volna a két ház közötti űrön, a zsebébe nyúlt, és gyurmadarabokat szedett elő. Úgy néztek ki, akár azok a tapadós játékszerek, amelyeket a falhoz dobálnak a gyerekek. Ugyanolyan színűek voltak, mint az épület téglái. Amikor elhajította őket, ott maradtak, ahová estek. Mint a betűk egy mágnestáblán. Mindegyikben erős jelfogó volt, ami még a téglafalon keresztül is közvetíteni tudta a hangokat.

Ezzel a végére is ért a trükkös eszközöknek a bűvészládájából.

A szél segítségével átdobálta a rugalmas gyurmadarabokat a két épület közötti keskeny, füves sáv felett. Puhán terültek el és tapadtak meg Kozlov házának falán. Az ütközés olyan halk volt, hogy teljesen elnyomta a hullámverés zaja. Hamarosan ilyen kis eszközök tarkították a külső falat. Jóformán észrevehetetlenek voltak.

Másodpercek leforgása alatt már áradtak is az adatok a nő fülesébe. Hallgatta a ciripelést, értelmezte a hangokat, és közben fürkészte a lenti sötétséget. Nem kezdhetett hozzá, amíg meg nem győződik arról, hogy tiszta a levegő a parton. Minden más eset a biztos halált jelentené, és ő túlságosan élvezte az életet ahhoz, hogy kockára tegye.

Egy egész perc telt el. Aztán még egy.

A harmadik perc felénél már eleget hallott.

Eljött az ideje a behatolásnak.

Benyúlt a nadrágszáron lévő egyik zsebbe, és elővett egy kis gumibotot. Az is matt feketére volt festve. Mindkét végét kihúzta, hogy meghosszabbítsa. Meglepő eredménnyel. Fél méter, másfél méter, végül három méter lett. Ide-oda helyezte a két kezét a bot közepén, s közben kis, feszes köröket leírva meglengette. A teleszkópos részek tovább nőttek a két végén. Ahogy nyúlt, úgy lett egyre vékonyabb – ugyanakkor rendkívül feszes –, mígnem elérte a hatméteres hosszúságot.

Pontosan erre a méretre volt szüksége.

Nem vesztegetve tovább az időt, áthidalta a bottal a távolságot a két ház között. Az ő szemszögéből nézve hosszú, fekete csík volt a levegőben, mintha egy démon belehasított volna az éjszakába. Még ha kinézne is valaki a házból, nagyon kéne erőltetnie a szemét, hogy észrevegye.

Ezután becélozta a bot túlsó végével a balkont Kozlov házának hátsó sarkán. Bedugta a hegyét két korlátbáb közé, és ellenőrizte, hogy nem csúszik-e ki. Majd lefektette a bot maga felé eső végét a tető peremére, és halkan beleütött egy hosszú U szöget a fába. Amikor szilárdan ült, becsúsztatta a bot hegyét ebbe a hurokba – csak épp annyira, hogy helyben maradjon, de azért ki tudja húzni, amikor már átjutott a másik oldalra.

Kozlov balkonja mintegy húsz fokkal feküdt alacsonyabban a nő helyzeténél. Ez a szög majdhogynem tökéletes volt. Vett egy nagy levegőt, körülnézett, hogy nem láthatja-e meg valaki, aztán leereszkedett a tető szélén. Habozás nélkül megragadta a botot mindkét kezével, és úgy csúszott át a keskeny távon, mint ahogy a víz leszalad egy zsinóron.

Kevesebb, mint öt másodperc alatt siklott át egyik háztól a másikig, miként egy gyors felhő vonul át a hold előtt. Felhúzódzkodott a korláton, és már ott is állt a kilátóteraszon. Összetolta a bot két végét az eredeti méretre, és visszatette a zsebébe.

A következő pillanatban már az elfüggönyzött franciaablakon volt a keze, ami a ház hátsó részébe vezetett. Kesztyűbe bújtatott ujjai gyorsan és zajtalanul mozogtak. Addig fogta, amíg meg nem hallotta a kattanást.

Széles mosoly terült el az arcán.

De az üres maszk nem árult el semmit.

Egy csuklómozdulat és a testével tett fordulat után belépett Brooklyn legdrágább és legszigorúbban őrzött házába.

3

Belépett a házba, és abban a pillanatban megdermedt.

A megdöbbenésének nem volt köze semmilyen riasztóhoz vagy biztonsági rendszerhez. A szolid külső és a pazar belső közötti ordító különbséghez volt köze. Kívülről nézve az épület nem volt egyéb, mint impozáns méretű, gyarmati stílusú ház egy kellemes brooklyni utcában. Odabent viszont a Tádzs Mahalra, a Téli Palotára vagy Versailles-ra emlékeztetett.

A gazdagság és a fényűzés ülte torát.

A fő hálószoba úgy tárult fel a nő előtt, mint a negyven rabló kincses barlangja. A fehér falú, faparkettás helyiség már a puszta nagyságával is lenyűgözte. Kozlov és a testőrei akár kosárlabdameccset is játszhattak volna itt – olyan magas és tágas volt a szoba. A csúcsíves mennyezeten több ferde tetőablak. Mindegyiken távirányítású redőny. A kézi faragásos, mahagónikeretű és királyi méretű ágy az egyik fal mellett állt. A másik falnál pompás szekreterek és öltözőasztalok. Gazdag intarzia díszítette valamennyit.

Miközben a nő megcsodálta őket, figyelmeztető jelzés érkezett a fülébe.

Valaki közeledett.

A mozdulatlan megfigyelést egy szempillantás alatt gyors, hangtalan mozgás váltotta fel: átszáguldva a hálón, abban a másodpercben vetette be magát a fürdőszobába, amikor kinyílt az ajtó. Acélos idegekkel lekuporodott az emelvénybe süllyesztett kád mellett, meghúzódva az árnyékában. Erről a leshelyről a nagy fürdőszobai tükröt is az előnyére fordíthatta.

Két, kifogástalan sötét öltönyt viselő, izmos férfi képe jelent meg benne; a férfiak beléptek a hálószobába. Villanyt gyújtottak, és átszelve a helyiséget a balkon ajtaja felé tartottak, ahol egy másodperccel előbb még a nő állt. Egyikük sem látta meg.

– Készen állnak a műtárgyak az aukcióra? – kérdezte oroszul az egyik.

A másik kinyitotta az ablak mellett álló szekretert.

– Da.

– Mind? – érdeklődött az első.

A másik bólintott, és kihúzott egy kulcsot a fiókból.

A két férfi sietve indult a hálószoba ajtaja felé, mintha sürgetné őket az idő. Lekapcsolták a villanyt, és becsukták maguk után az ajtót.

A nő fellélegezve nagyot sóhajtott, miközben a folyosón távolodtak a léptek. Remélte, hogy már elég messze vannak a hálószobától ahhoz, hogy kimerészkedhessen a folyosóra. Különben kénytelen lenne visszamenni a balkonra, és egy másik helyet találni, ahol behatolhat a házba. Óvatosan közlekedve belépett a hálószobába, és feszülten hallgatózott az ajtónál.

Néma csend.

Elmosolyodott, és résnyire megnyitotta az ajtót.

Figyelemre méltó látvány tárult elé.

Mintha egy képzőművészeti galéria fő kiállítótermébe pillantott volna be. A díszes, jádeszínű korláttal szegélyezett körkörös karzat egy belső „udvart” fogott közre, amely egy rombusz alakú tetőablakon át kapta a megvilágítást. Középről extravagáns, metszett kristálycsillár lógott. Szerencsére az emeleti folyosón nem voltak lámpák. Helyettük puha, fehér fényben fürödtek, amely mintha magukból a falakból szüremlett volna ki, nem pedig a süllyesztett, alig észrevehető lámpatestekből.

A nő továbbra is erősen fülelt, de amióta a testőrök eltűntek, nem hallott semmit: sem beszélgetést, sem olyan azonosítható zajokat, mint bekapcsolt rádió vagy televízió hangja. A csend bizonyos értelemben megkönnyítette a dolgát. Például hamarabb észlelhette, ha közeledik valaki. Más értelemben viszont kedvezőtlen volt: ha bármilyen zajt csap, az sokkal jobban hallható a néma házban.

Árnyékként osonva kilépett a hálószobából, becsukta maga mögött az ajtót, majd futásnak eredt a folyosón. A szomszéd helyiség csukott ajtaja előtt megtorpant, de csak annyi időre, amíg ki nem pattintotta a zárat. Tíz másodperc múlva már a könyvtárban állt, és a míves faragású polcokat, a mahagónipadlót csodálta. Gyönyörű volt, olyan káprázatos, hogy szinte lelkifurdalás fogta el azért, amit tenni készült.

Némán és módszeresen szedte szét a helyiséget. Mindent megvizsgált.

Minden egyes könyv minden egyes lapját. Minden polcot és minden fiókot. Minden térképet, minden képet, minden széket és minden asztal minden centiméterét. A halszálkamintás parkettának minden darabját ellenőrizte, ahogy a falburkolat minden egyes pontját is, titkos rekeszeket vagy széfeket keresve. Sőt felkapaszkodott a polcokra és a bútorokra, hogy a mennyezetet és a süllyesztett világítótesteket is megvizsgálja.

De nem talált semmit. A könyvtár tiszta volt.

Elhagyva a könyvtárat ugyanolyan elszántan indult tovább, a lépcső felé. A hófehér falak között szinte neonreklámként villogott fekete ruhás alakja. A lefelé vezető út nem hosszú, de azt tudta, hogy nem lesz hová elrejtőznie, amíg le nem ér a földszintre.

Hangtalan magabiztossággal mozgott.

Soha nem állt meg. Soha nem fogta el a kétely.

Soha, egy pillanatra sem jutott eszébe, hogy fontolóra vegye a kockázatot.

Korábbi pályáján éveket dolgozott olyan területen, ahol még ennél is magasabbak voltak a tétek. Akkoriban a csillagsávos lobogóért vetette be a rendkívüli képességeit. Most önmagáért. És ezt sokkal jobban élvezte.

Gond nélkül ért le a lépcső aljára. Balra nézett, aztán jobbra, meggyőződve arról, hogy egyedül van. Miután nem látott senkit, egyenesen előre indult.

Az előcsarnoknak márványpadlója volt. Egyik oldalról a hatalmas nappali, a másikról egy ugyanolyan nagy ebédlő nyílt belőle. A különböző funkciójú tereket a dongaboltozatos mennyezet választotta el egymástól, amelyet hagyományos faburkolattal díszített, elegáns oszlopok támasztottak alá. Mindegyik mennyezet közepén a félemeleti karzatéhoz hasonló méretű kristálycsillár függött. Egyik sem volt bekapcsolva, mégis gyémántosan csillogtak a félhomályban.

Ki mondta, hogy a bűnözés nem kifizetődő?

A behatoló alaposan körülnézett, falba süllyesztett széf vagy rejtekajtó nyomát kutatva, de nem talált semmit. Így is jó. Bárki felfedezhette volna, akár azok, akiket Kozlov védelmében alkalmaztak, akár azok, akik a padlót fényesítették a hétvégére.

A nő továbbment, és az ebédlő mögött belépett a konyhába. Már nem lepődött meg azon, hogy milyen nagy, sőt azon sem, hogy mindenből kettő van benne – tűzhelyből, vizesblokkból, mosogatógépből és frizsiderből –, mintha Noé rendelte volna a felszerelést. A nő ugyanis pontosan tudta a duplázás magyarázatát: Kozlovnak egy egész hadsereget kellett etetnie.

Valamilyen okból az orosz maffiózók úgy gondoskodtak az embereikről, mint odaadó anyák. Szállást adtak nekik. Táplálták őket. Ajándékokat osztogattak. Viszonzásul elvárták tőlük a megingathatatlan hűséget és a feltétlen tiszteletet. Elég volt az árulás leghalványabb gyanúja, hogy fejek hulljanak. Az áruló feje. A családtagjai feje. És a kedvenc háziállat feje is. Egy emlékezetes esetben még a „barátait” is levadászták a Facebookon, és megölték őket.

Az orosz bratva nem viccelt.

A nő kiverte ezeket a gondolatokat a fejéből, és kinyitotta a konyhából nyíló egyetlen ajtót. Egy betonlépcsőhöz vezetett, amely lefelé kanyarogva eltűnt a sötétben. Felmérve a lehetőségeit, behúzta maga mögött az ajtót, és a szemét erőltette.

Nem látott semmit. Abszolúte semmit.

Szitkozódott magában. Noha a maszkban beépített éjjellátó is volt, az csak akkor működött, ha kapott némi környezeti fényt. A pincében azonban koromsötét volt. Tudta, hogy ha látni akar valamit, óriási kockázatot kell vállalnia. Kényszeredetten előhúzott a ruhájából egy kis zseblámpát. Bekapcsolta, és követve a fényt, elindult lefelé a lépcsőn.

Az alagsor újabb meglepetést okozott. Nemcsak azért, mert Kozlov ennyire közel építette a vízparthoz, hanem az egyszerűsége miatt is.

A szöges ellentéte volt mindannak, amit odafönt látott.

A vörös padló nem más, mint festett cement. A falak és a mennyezet műanyaggal szigetelve, ami valószínűleg több hangot nyel el, mint hőt. Leginkább egy csődbe ment telemarketinges cég „kazánházára” emlékeztetett a helyiség. Ennek dacára a nőnek volt egy olyan érzése, hogy alighanem több üzletet bonyolítanak le itt, mint a ház bármely más részében. Mármint olyan típusú „üzleteket”, amelyekhez harapófogóra, baseballütőre és üvöltő áldozatra van szükség.

Ekkor a szürke fémajtóra irányította a figyelmét a szemközti fal közepén. Mellette a sarokban egy bonyolult hűtőrendszer csörömpölt. Az alaprajzok és a kiadott parancsok ismeretében arra következtetett, hogy az alagsor hátsó részében lennie kell még egy helyiségnek.

Hirtelen rájött, hogy az nem is akármilyen helyiség.

Hanem egy nagy húshűtő kamra.

4

Nem az óriási, csillogó acélajtó külseje árulta el, hogy hűtőkamra van mögötte, hanem a méretes, egyfogantyús zárszerkezet.

A nő minden fajtájú ajtóhoz értett. Még a legegyszerűbb vagy a legjobban eldugott széfeket is védi valamilyen zár. A bankok és kaszinók hatalmas széfjei – az aranyfedezet, amelyhez a széfeket méretezték – mindent bevetnek az analóg cilinderzár kombinációktól a második generációs biometrikus védelemig, mint a tenyér- vagy a retinaszkenner. Látott olyan rendszereket, amelyek a verítéket és a vérnyomást monitorozták. Ha valaki a stressz bármilyen jelét mutatta, miközben megpróbált bejutni a széfbe, a szoftver letiltotta a hozzáférést – még ha helyesen ütötték is be a kódokat.

Szerencsére ez az ajtó meglehetősen szokványos volt.

Nem kellett más hozzá, csak egyetlen rántás.

Hideg léghuzat zúdult rá, ahogy bedugta a fejét a hűtőkamrába. A falak mentén acélállványok, amelyeken tárolóedények sorakoztak fagyasztott zöldségekkel és olyan boltból beszerzett termékek, mint a készételek, tésztaszószok és desszertek. A helyiség közepén felszerelt hentespult – egy nehéz, rozsdamentes acél asztal és különféle fűrészek, húsvágó bárdok és csontozókések. A hentesszigetet kétfelől kampókra felaggatott húsok fogták közre. Marhaoldalasok, egész disznók, ürülapockák, csirkék, nyulak és kacsák alkották a széles húsfüggönyt.

Ahogy becsukta maga után az ajtót, felzúgott a hűtőkompresszor. A ventilátorok friss hideg levegőt áramoltattak be, hogy kiegyenlítsék a teste által leadott hőt.

A nő megborzongott, és kristályokban csapódott ki a lehelete.

Minden innovatív tulajdonsága ellenére az öltözéke alig nyújtott védelmet a hidegben. De nem is a jóval fagypont alatti hőmérséklet volt az, ami a legjobban zavarta. A helyiség érdekelte leginkább. Nagy volt ugyan, de így is kisebb, mint amekkorának a nő számításai szerint lennie kellett volna. Az alagsor területének mintegy harmadrészét kellett volna elfoglalnia, de távolról sem volt akkora. Most vagy az alaprajz téves, vagy ez a hűtőkamra nem csak az, aminek látszik.

Öt perc múlva megkapta a választ.

A jeges falaknak köszönhetően a második ajtó szinte láthatatlanná vált a helyiség hátsó végében. Csupán a forgópántok árulkodtak a létezéséről, amelyek lehetővé tették, hogy az ajtó előtti állványok előrecsússzanak és félreforduljanak. Amint eltolta az útból a fagyasztott zöldségeket, észrevette a parányi nyílást a hátsó fal acélburkolatán. Azonnal tudta, hogy az egy kártyaolvasó, amilyeneket a menő szállodákban használnak.

De ez sem hozta zavarba; a számos zseb közül az egyikből előhúzott egy vékony eszközt. Felemelte a fedőlapot, és behelyezte az eszközt a kártyaolvasó nyílásába. Tökéletesen beleillett. Belépési kódok sora száguldott végig a kis kijelzőn. A nő felvonta a szemöldökét, amikor a mikroszámítógép még azután is folytatta a munkát, hogy megtalálta a négyjegyű számot. Az ATM-ek csak négyjegyű PIN kódot kérnek, ezért egy ötödik számjegy kissé túlzó követelménynek tűnt. Mire az eszköz előállt az ötödik és utolsó számmal, a nő kíváncsisága már nem ismert határokat.

Mi a fenét tarthatnak ott?

A frigyládát?

Halk kattanással megnyílt az ajtó. A nő becsúsztatta az ujjait a résbe, és maga felé húzta. Pénzhegyekre, kokainhalmokra vagy valami olyasmire számított, ami indokolná a szigorú biztonsági intézkedéseket.

Ehelyett egy óriással találta szemben magát.

A több mint 210 centi magas és vagy 180 kilós orosz testőr a szó szoros értelmében betöltötte az ajtónyílást. Szemtől szemben – pontosabban a mellkasával szemben – egy váratlanul elé toppanó nindzsával az őr pánikba esett, és a pisztolyáért kapott ahelyett, hogy roppant medveöleléssel kiszorította volna belőle a szuszt, amihez csak másodpercekre lett volna szüksége.

Ezt a hibáját később még keservesen bánni fogja.

Abban a pillanatban, ahogy fegyvert rántott, a nő úgy lökte előre a jobb kezét, mintha gerelyt hajítana. Bütyökütést vitt be a torokra – amit a maffiózók „medvemancsnak”, a harcművészek pedig „párducökölnek” neveznek. Befeszítette a hüvelykujját, kitárta a tenyerét, míg a többi négy ujját begörbítette, hogy kemény ütőfelületet kapjon. A támadásnak az áll alatt kellett betalálnia, amelyre egy normál ütés nem képes.

Tökéletes választás egy magasabb ellenfél esetében.

A csapás olyan erős és olyan precízen kivitelezett volt, hogy behorpasztotta a légcsövét és megsértette a hangszálait, időlegesen megnémítva az oroszt. Ennél már csak az volt sorsdöntőbb, hogy az ütés ereje és az okozott fájdalom hatására kiengedte a kezéből a pisztolyt. A fegyver elrepült, és becsúszott a titkos helyiség hátsó sarkába, immár elérhetetlenül.

Sajnos mindez csak arra volt jó, hogy feldühítse az oroszt.

Ádáz haragra gerjedve az óriás berogyasztotta a vállát, és támadást indított, visszavetve az ellenfelét a hűtőkamrába. A nő hátrafelé botladoztában maga mögé pillantott. És felmérte, hogy az orosz által kifejtett erő az asztal tompa szélének fogja lökni, és valószínűleg eltöri a gerincét, ezért a földre vetette magát, és inkább azt választotta, hogy a behemót berúgja az asztal alá. Csúszott a padlón egy darabig, majd gyorsan talpra szökkent. Az asztal másik oldaláról nézett szembe a támadójával, és várta a következő lépését.

Nem kellett sokáig várnia.

Az orosz felragadott egy nagy csontozókést a hentespultról, és a másik kezével megmarkolta az asztal peremét. Elég volt egyetlen karmozdulatot tennie, hogy megemelje és előrelökje a nehéz pultot. Négy emberre volt szükség ahhoz, hogy becipeljék a hűtőkamrába, de ő úgy hajította el fél kézzel, mintha csak egy legyet hessegetne.

Vérben forgó szemmel vetette rá magát a nőre. Vadul felé sújtott, aztán vissza kellett nyernie az egyensúlyát. Ismét támadott, és megint kellett hozzá egy másodperc, hogy helyrerázódjon. Akármilyen nehézkes volt is, a nő tudta, hogy elég egyszer betalálnia. Annyi őrjöngő dühöt és erőt képes beleadni az ütésbe, ami lerepítené a fejét.

A harmadik kísérlet után a nő visszatámadott. Abban a pillanatban, amint elsiklott mellette a penge, előrelépett, és bevitt egy gonosz ütést az altestébe. Az óriás jóformán meg sem rezzent, ezért taktikát változtatott, és az ellenfél arcára ment. Az orrnyergét célozta meg, de a szemüregét találta el. Olyan volt, mintha egy cementfalba öklözött volna. Csaknem ugyanabban a pillanatban megduzzadt és becsukódott a férfi szeme. Vér csepegett le az arcán a felszakadt szemöldökön támadt széles sebből, de az óriás csak megrázta magát, mint a bokszoló a ringben.

És újra suhintott, de a nő ezúttal kivédte az ütést. Tudta, hogy nem képes teljesen megállítani a felé lendülő kart, de az orosz csuklójára összpontosítva a blokkot lefegyverezheti. Így is történt: az ütközés erejétől kirepült a kés a kezéből. Sajnos azonban az orosz támadása egy bordákra mért ütésben folytatódott, minek következtében a nő is átrepült a helyiségen, csak az ellenkező irányban.

Az őr arra használta fel a kínálkozó alkalmat, hogy visszavonuljon a titkos szobába. Miután körülnézett, felfedezte a padlón azt, amiért jött, és felragadta a pisztolyt.

Ideje véget vetni ennek, gondolta.

A két helyiséget elválasztó ajtóhoz visszatérve azonban mindinkább összezavarodott. Azt várta, hogy az ellenfele a hűtőkamra sarkában fetreng és vért köhög a brutális erejű ütés után. De nem volt ott senki, és hiába nézegetett körül, sehol sem látta. Elindult hát, hogy megkeresse.

Nem tudhatta, hogy a nő előrekúszott, és az ajtó mögött talált menedéket. Abban a pillanatban, ahogy az óriás kilépett a titkos szobából, és már bent járt a hűtőkamrában, a nő becsapta a háta mögött az ajtót. És mindkettejüket elnyelte a sötétség.

Fény híján kénytelenek voltak a hallásukra hagyatkozni, de nem észleltek más hangot, csak egymás zihálását. Az óriás célba vette az ajtót, és tüzelt. Aztán visszatartotta a lélegzetét, reménykedve fülelt, hogy nem hallja-e az áldozat nyögését vagy jajdulását, de néma csönd volt a válasz.

Újra lőtt… aztán újra… és megint újra.

Mindannyiszor más irányban.

És mindannyiszor eredménytelenül.

A nő matt fekete öltözéke megkönnyítette, hogy észrevétlenül meghúzódhasson a fellógatott állattetemek labirintusában. A torkolattűz minden egyes felvillanásakor közelebb és közelebb osont a célponthoz. Amikor már csak egy méter volt köztük a távolság, akcióba lendült.

Nagy erővel a férfi térdhajlatába rúgott, és elérte, hogy kimenjen alóla a lába. Ahogy az óriás a padlóra zuhant, a nő a mennyezet felé vetődött. Úgy kapaszkodott bele egy fél marhába, mintha kötél lenne, és egy húsbárddal elvágta a csörlő műanyag zsinórját. A testének és a fél marhának az összeadódó súlya abban a pillanatban leterítette a férfit. Az ütközés ereje a csípőcsontjára összpontosult, és úgy zúzta szét, mint a finom porcelánt.

A nő felegyenesedett, és megvilágította a helyszínt a zseblámpájával. A medencecsontja tört őr arcán elviselhetetlen fájdalom tükröződött. Húsos orcáján könnyek csorogtak.

Szerencsére a nőnél ott volt a megfelelő eszköz a fájdalom csillapítására.

Bebújtatta az ujjait a bokszerbe, amely nélkül soha nem ment el otthonról – felkészülve a találkozásra azzal az emberrel, akinek meg sem kottyan egy-két találat –, hátrált, aztán az állára mért nagy erejű jobbegyenessel kiütötte a behemótot.

Az óriáscsecsemő rögtön elaludt.

Itt volt az ideje utánanézni, hogy mit is védelmezett.

5

Lassan kinyitotta az ajtót.

A sötét hűtőkamrával éles kontrasztban a titkos helyiség puha, meleg fényben úszott. Tágas, ablaktalan iroda benyomását keltette, íróasztallal, számítógéppel, vezetékes telefonnal felszerelve. Az ajtó túloldalán egy orosz naptár lógott – pucér nők különféle szőrmekucsmákban –, de a behatoló a másik három fal mellett sorakozó ládáknak szentelte a figyelmét, amelyekben régiségek voltak.

Láthatólag minden kultúra képviseltette magát. Voltak itt törzsi maszkok, keleti vázák és római fegyverek. Tényleg minden, a fura csecsebecséktől a csiszolatlan drágakövekig. A nő még egy Gutenberg-bibliát is felfedezett, ami az egyik legértékesebb könyv a világon. Üvegtárlóban őrizték, amelyre egy doboz Fabergé-tojást helyeztek.

Balra fordulva egy ládát vett észre festményekkel a szoba túlsó sarkában. Odasietett, és benézett a ládába.

Számos képet zsúfoltak bele.

Valamennyit évek óta „eltűntként” tartották számon.

Fiatal férfi portréja – Raffaello műve 1513-ból. A nácik rabolták el a 2. világháború alatt. Az anghiari csata – Leonardo da Vinci műve 1505-ből. Gyakran hivatkoznak rá az „elveszett Leonardóként”. I. Alfonso d’Este portréja – Tiziano műve 1523-ból. A madridi Alcázarból tűnt el a 18. században. Vihar a Galileai-tengeren – Rembrandt műve 1633-ból –, az Isabella Stewart Gardner Múzeumból lopták el 1990-ben, ami Amerika történelmének legnagyobb műkincsrablása volt.

Remekmű remekmű után, csak úgy a padlón.

Mindegyikben érdemes lenne elmerülni.

De a nő kénytelen volt elsiklani fölöttük.

Tovább kutakodva a vásznak között gyorsan rátalált arra a kicsi, bekeretezett ólomüveg táblára, amelyért ide küldték.

Alighanem Marc Chagall leghíresebb festettüveg ablakai a jeruzsálemi Héber Egyetem Hadassah Orvosi Központjának zsinagógájából. De mielőtt hozzáfogott volna a nagyszabású vállalkozáshoz, elkészítette mindegyik ablak miniatűr változatát. Ezek a „vázlatok” és a megvalósult párjuk az izraeliták tizenkét törzsét ábrázolják – mindegyik festmény egy-egy törzset. A nő kivett egy fotót a zsákjából, és összehasonlította az itt talált üvegtáblát a sorozat hetedik képével.

– Gyönyörű – mondta fennhangon.

Aztán ripityára törte a műalkotást.

A keretben, két áttetsző üvegtábla közé rejtve, egy szál papír volt. Óvatosan kiemelte a száraz, repedezett ívet, vigyázva, hogy ne okozzon benne további kárt. Nem vesztegetett időt arra, hogy beleolvasson; egy rugalmas, szakításálló hártya közé fektette az iratot, és biztonságba helyezte a ruhája egy rejtett, belső zsebében.

Aztán megnézte az óráját.

Egy vagy két percet még érdemes megkockáztatni.

Odalépett a kis íróasztalhoz, és tanulmányozni kezdte a rendszert. Egy egérmozdulatra életre kelt a monitor. A nő bedugott egy hordozható meghajtót a gép oldalán lévő portba, és átmásolta rá a merevlemez tartalmát. Kozlov az egész világon műkereskedett, és tudni akarta, hogy kik szállítanak neki. Talán egyszer még visszajön ezekért a kincsekért.

Az elvégzett munkával elégedetten indult vissza a hűtőkamra felé. Diadalmas mosolya gyorsan lehervadt, amikor rájött, hogy a sebesült őr nem fekszik ott a padlón, ahol hagyta. Körülnézve a helyiségben meglátta a nyitott ajtót. Megacélozva magát kiment a hűtőkamrából az alagsori helyiségbe.

Abban a pillanatban, ahogy kikerült az acélborítású falak közül, újraéledt a kapcsolat a fülhallgatójában. A mikrofon ijesztő hangot közvetített.

– Sarah, hallasz engem? – üvöltötte a hang. – Ha veszed ezt az adást, azonnal hagyd el az objektumot! Ismétlem, azonnal tűnj el onnan!

– Nyugalom, Hector. Mi történt?

– Nem tudom, de valami fontos. Egy perccel ezelőtt mindenkit mozgósítottak. Testőrök tömege árad kifelé a szomszéd házakból, és feléd tartanak!

HECTOR GARCIA TANULMÁNYOZTA a képernyők sorát, amelyet ehhez a küldetéshez állított össze. Noha kétezer mérföldre volt a helyszíntől, ő látta el Sarah-t információkkal attól a pillanattól fogva, hogy megérkezett Brooklynba.

A támogatása felbecsülhetetlen volt.

Az FBI lehallgatókocsijának – amit viszonylag könnyű volt meghackelni – adatain kívül Garcia a gyurmagombócok közvetítette jeleket is követte. A szoftver lélegzetelállító eredményességgel kezelte az összesített adatokat. A hangok megkülönböztetésével és háromszögeléssel Garcia nemcsak azt tudta meghatározni, hogy hány ember tartózkodik az épületben, hanem azt is, hogy hányadik szinten vannak, és hogy mozognak-e.

SARAH A LÉPCSŐ ALJÁIG KÖVETTE a vér- és lábnyomokat, amelyek a konyhaajtóhoz vezettek. Az óriás cipőméretét nem lehetett eltéveszteni.

– A rohadt életbe – morogta. Felrohant a lépcsőn, és elreteszelte az ajtót. Nem tart ki sokáig, de valamennyi időt mégis nyer vele. – Azt hiszem, tudom, mitől bolydultak fel a háziak. Meg kellett volna ölnöm Shreket, amikor alkalmam adódott rá.

– Shreket? – kérdezte Garcia értetlenül. – Jól vagy?

– Remekül. De sokkal jobban érezném maga, ha ki tudnál juttatni az alagsorból.

– Nálad van a csomag?

– Még szép, hogy nálam van! Az átkozott csomag nélkül most nem kérnék jegyet a hazaútra. Minek nézel? Amatőrnek?

– Honnan tudjam? Soha nem találkoztam veled!

– És soha nem is fogsz, ha nem találsz nekem egy egérutat.

– Megpróbálok. Bízzál bennem, azon dolgozom.

Sarah már hallotta a kiabálást a konyhából. Szerette volna kivenni, hogy mit mondanak, de túl vastagok voltak a falak.

– Te hallasz ebből valamit?

– Mindent hallok – válaszolta Garcia. – De sajnos nem tudok oroszul, így fogalmam sincs, hogy miket beszélnek.

– Erre nincsen szoftvered?

– Egyszerre ennyi dologgal nem tudok foglalkozni!

– Jó – mondta a nő makacsul –, akkor majd kitalálok egyedül.

– A konyha felé nem mehetsz – erősítette meg a férfi. – Ott csak úgy nyüzsögnek a népek, meg se tudom pontosan számolni őket. Más kiutat kell keresned.

– És mi a helyzet az alagsorban? Nincs ott valami szellőzőjárat?

– Ugyanolyan jól ismered az alaprajzot, mint én – mondta Garcia. – Az egy régi ház, de néhány éve modern szellőzőrendszert építettek be az alagsorban. Ki van zárva, hogy beférj egy hét centi átmérőjű csőbe.

– Talán nem is lesz rá szükség – felelte a nő, miközben végigfuttatta a fejében a lehetőségek listáját. Elég sokat tanulmányozta az alaprajzokat és a biztonsági rendszereket életében ahhoz, hogy felfigyeljen olyan részletekre, amelyek fölött a legtöbb ember elsiklana. – Azt hiszem, találtam egy másik utat.

Sarah körüljárta az oszlopot a helyiség közepén, majd leszedte róla a faburkolat egyik paneljét. Már korábban is felmerült benne, de aztán ejtette, mint a hűtőrendszer részét, ám most eszébe jutott, hogy ez a ház évtizedekkel ezelőtt épült. Naponta nagy mennyiségű húst és zöldséget főztek a lakók és a személyzet számára. A tűzhelyek állandó, intenzív melege elviselhetetlenné tette a konyha levegőjét, ezért a sütőket áthelyezték az alagsorba. És hogy a személyzetnek ne kelljen a lépcsőn le-fel rohangálnia az étellel, az építész előállt egy alternatív megoldással.

– Nem fogod elhinni – mondta a nő, ahogy bevilágított a zseblámpájával a liftaknába. – Ebben a házban van egy étellift.

– Hová vezet?

– Azt nem tudom – mondta a nő, miközben bemászott az aknába, és behúzta maga után az ajtót. – Majd elmesélem, ha odaértem.

6

Callahan ügynök egysaroknyira távolodott el a megfigyelőkocsitól, amikor mobilon felhívta a társát.

– Látod ezt?

Koontz az előtte lévő monitorra összpontosított.

– Még szép, hogy látom. Az Angelsnek három bázisfutója van a kilencedik menet végén. Egy ütés, és a Yankeesnek annyi!

– Te a Yankees meccsét nézed?

– Miért, mit hittél? Nagyon jó a vétel a műholdunkon. Mit gondolsz, miért akartalak eltávolítani a furgonból?

Callahan dühöngött.

– Hogy te mekkora barom vagy! Végre látunk valami akciót, de te nem csinálsz róla felvételeket?

– Akciót? Milyen akciót?

– Nézz már ki azon a rohadt ablakon!

Koontz kinézett, és megdöbbentette a látvány. Testőrök rajzottak ki a szomszédos házakból, felnyírt hajú emberek és fegyverek árasztották el az utcákat.

– Atyavilág! Mi a fene történik itt? Valaki megtalálta a Vörös Októbert?

– Nem tudom, mi történt. Abban bíztam, hogy majd te megmondod!

– Kutya legyek, ha értem – ismerte be Koontz. A házbeli hangok figyelése helyett ő a baseballmeccs közvetítését hallgatta. – Adj egy percet, és visszatekerem a szalagot.

– Cseszd meg a szalagot! Az élő hangot figyeld a házból!

Koontz a viselkedése alapján linknek tűnhetett, pedig valójában hozzáértő terepügynök volt, aki értett oroszul, ukránul és több más nyelven is. Pontosan ezen képességeiért bízták rá ezt a feladatot. Le tudott hallgatni bármilyen beszélgetést a Brighton Beachen, és értette is, amit mondanak.

Koontz figyelt, és fordított a társának.

– Találtak valakit a konyhában. Egy Borisz nevű nagydarab állatot. Ott feküdt a padlón.

– Valakit? Valakit, aki meghalt?

A hírek izgalomba hozták Callahant. Egy holttest, nem számít, kié, már jó alkalom arra, hogy bekopogjanak az ajtón. Még az is lehet, hogy Kozlovot kapcsolatba tudják hozni egy gyilkossággal.

Gyorsan végiggondolta az esélyeket.

– Nem, nem halt meg – tájékoztatta Koontz. – De tényleg nagy felfordulást okozott. Összevissza beszélnek, de valaki mintha azt mondta volna, hogy eltört a medencecsontja.

– A francba! – fakadt ki Callahan. Már látta maga előtt, ahogy berontanak a házba, és most kiderül, hogy egy öregember megcsúszott egy jégkockán.

Koontz tovább hallgatózott.

– Most arról van szó, hogy megölnek valakit.

– Kit akarnak megölni? – türelmetlenkedett Callahan.

Koontz egy pillanatra elnémult.

– Téged.

– Engem? Arról beszélnek, hogy engem akarnak megölni?

Koontz nevetett.

– Dehogy, csak ugrattalak. Valami behatolót keresnek. Úgy gondolják, hogy a pincében van, és csapatot állítanak össze a felkutatására.

– Milyen behatoló? Milyen pince?

– Honnan tudjam? Én csak fordítani próbálok, miközben mindenki egyszerre beszél… ráadásul egyedül dolgozom. Jó lenne, ha segítene valaki.

A HAGYOMÁNYOS LIFTEKHEZ képest az ételliftek aknája szűk és sötét, bár a kéményekkel, kúszójáratokkal és szellőzőcsövekkel összehasonlítva, amelyekben Sarah kénytelen volt közlekedni az évek során, kifejezetten tágasnak lehetett nevezni. És mivel az ételliftet már rég eltávolították az aknából, bőven volt helye manőverezni.

Az oldalfalaknak feszített lábbal viszonylag könnyen kapaszkodott fölfelé. Arra kellett csak ügyelnie, hogy a testsúlyának megfelelő oldalirányú nyomást fejtsen ki a kezével és a lábával, miközben függőlegesen araszolt a tető felé. Azt nem tudhatta, hogy az aknának van-e kijárata, vagy úgy kell majd kivágnia magát. Egyelőre csupán az a cél vezette, hogy minél távolabb kerüljön az alagsortól.

Amikor elérte a csigákat, amelyek egykor a köteleket mozgatták, Sarah rájött, hogy számára itt az út vége. A harmadik szinten nyíló kijárati ajtót rég bevakolták, de mégsem tűnt reménytelennek a helyzet, mivel a gipszkarton táblát nem csavarozták bele a falba. Tudta, hogy egy válaszfalat át bír törni, de az öt centi vastag gipszkarton már más tészta volt.

Mielőtt bármilyen drasztikus lépésre szánta volna el magát, Sarah az aknára tapasztotta a fülét, hogy nem hall-e zajt vagy hangot a túloldalról. Testőrök rohangáltak az alatta lévő szinteken, kétségbeesetten kutatva a gonosz nindzsa után, aki legyőzte az alagsorban bezárva tartott óriást, de ezen az emeleten néma csönd volt.

Most vagy soha.

Addig lépegetett fölfelé az akna falán, amíg szilárdan meg nem vetette a lábát a hajdani ablaknyílás keretén. Belekapaszkodva a feje fölött lévő csigába, a melléhez húzta a térdét, és tiszta erővel elrugaszkodott a faltól. Ahogy a gravitáció az ellentétes irányba rántotta, egyetlen vad rúgásba adta bele a lendületét.

A fal meghasadt, ahogy nekiütközött a lábával. Vakolatdarabok záporoztak a folyosóra vagy zuhantak le az aknán át az alagsorba, de a nő úgy gondolta, hogy a zaj megérte a kockázatot. Addig ismételte ezt a mozdulatsort, amíg olyan nagy lyukat nem ütött a falon, amelyen már átpréselődhetett.

Úgy nézett ki, akár egy sólymokat leső ürge, ahogy a fejét kidugva körbenézett. Előbb balra, majd jobbra, aztán megint balra fordult, hogy meggyőződjön arról, tiszta-e a levegő, mielőtt kimászott volna a nyíláson. Az eredménnyel elégedetten nyomakodott kifelé, előbb a törzsét, majd a derekát, végül a lábát is keresztülpréselve a lyukon. A folyosón fél térdre ereszkedett.

Hallgatózott, hogy észlelték-e a kitörését.

– Jó voltál – hallotta meg a fülében Garcia hangját. – A testőrök többsége továbbra is az alsóbb szinteken van. Szerintem nem lesz gond, hacsak…

– Hacsak mi? – suttogta a nő.

– Várj! Mozgást érzékelek. Egy ember, feléd tart…

– Francba! – sziszegte Sarah.

Nem egészen tíz méterre tőle maga Kozlov lépett ki az egyik szobából a folyosó végén. Dühödten meredt a nőre. Bár fegyvertelen volt, Sarah már-már azt várta, hogy tűzgolyókat lő ki a szeméből – annyira felbőszítette a harag.

– Ide! – üvöltötte oroszul. – Itt van a behatoló az orrom előtt! Kapja már el valaki!

Sarah-nak nem kellett oroszul tudnia ahhoz, hogy felfogja, a közeljövőben nem várhat üdülési csekket Kozlovtól. Felkészülve a legrosszabbra felhúzta a bokszert a kezére, és tett egy lépést a keresztapa felé.

– Basszus! – ordította a fülébe Garcia. – Jön egy másik is!

Szinte ugyanabban a pillanatban egy fekete öltönyös alak jelent meg a Kozlov szobája melletti lépcsőn. Kettesével vette a fokokat, és rohanás közben már rántotta is elő a fegyverét a zakója alól. Le nem vette a szemét a nőről, miközben rászegezte a pisztolyt. Kozlov vicsorogva mutatott a behatolóra, míg Sarah sarkon fordult, és szélsebesen a ház hátsó fertálya felé vette az irányt.

A fegyveresnek jól vágott az esze, mert átugrott a karzat korlátján, hogy még azelőtt elkapja a nőt, mielőtt eltűnik a hátsó traktusban. Egyszer lőtt, éppen hogy csak elhibázva a jobb vállát: a golyó a franciaablakba talált Sarah előtt. A lövedék betörte az üveget, ami mindenkit meglepett a folyosón, mert úgy tudták, hogy golyóálló.

KOZLOV A KÁOSZ KELLŐS KÖZEPÉN is emlékeztette magát arra, hogy meg kell ölnie a vállalkozót, aki az ablakot beépítette. Aztán újra a fegyveresnek szentelte a figyelmét.

Aki újra tüzelt. És újra. Meg újra.

Minden alkalommal kis híján talált.

Kozlov elképedten bámulta, ahogy a behatoló futva eléri a folyosó végét, de nem áll meg, hanem pillanatnyi habozás nélkül kiveti magát a harmadik szint tornácáról. Dagadt a keble a nemzeti büszkeségtől, amikor azt látta, hogy az embere ugyanazt teszi, mint az idegen „férfi”. Kozlov úgy vélte, hogy öngyilkosság a tolvajt utánozni, de értékelte az odaadást. Amint megtudja az új testőr nevét, meg fogja jutalmazni a bátorságáért.

A biztonság kedvéért Kozlov bevárta a többi testőr érkezését, és csak akkor indult el a folyosón oda, ahol utoljára látta a behatolót. Kozlov agyában csakis férfi lehetett az illető, elvégre a nők nem képesek ilyen erőkifejtésre. Természetesen az ilyen előfeltevések is segítettek abban, hogy Sarah el tudjon menekülni.

Kozlov azt remélte, hogy a behatoló vérét fogja látni a szőnyegen, de ott nem volt más, csak üvegcserép. Csalódottan rontott ki a balkonra, ahol két összezúzott testnek kellett volna hevernie a medence mellett. Ehelyett olyat látott, ami mélységesen feldúlta: a fegyveres éppen kisegítette a behatolót a medencéből.

Eltartott egy másodpercig, mire felfogta.

Ezek ketten összedolgoztak.

Kozlov kivörösödött arccal üvöltött.

– Megölni mind a kettőt!

7

Callahannek csaknem tíz percébe telt, hogy visszaérjen a megfigyelőkocsihoz, miután átvergődött a Kozlov házánál gyülekező fegyveresek között. Nem azért, mert a maffia testőrei zaklatták – a környéken gyakorlatilag mindenki tudta, hogy néznek ki a szövetségiek –, hanem azért, mert Callahan zaklatta őket.

Ami a fegyvertartást illeti, New York város törvényei a legszigorúbbak közé tartoztak az országban. Callahan tudta, hogy ha akarná, mindet bűncselekménnyel vádolhatná. De ő arra próbálta felhasználni a letartóztatással való fenyegetést, hogy több információt szerezzen az esti eseményekről, miközben Koontz a kocsiból filmezte a jelenetet.

Callahan hamar rájött, hogy Kozlov embereitől bajosan fog információt kapni, különösen most, hogy ennyien vannak együtt. De azt remélte, hogy valaki talán csak beijed annyira a tömegből, hogy kikotyogjon valami érdemlegeset.

És amilyen a vakszerencse, az egyik régi testőr kiszúrta Callahant, és elterjesztette a figyelmeztetést a talpasok között: ha valaki egy szót is szól a szövetségieknek a közelgő képzőművészeti aukcióról vagy a behatolóról, aki megpróbálta kirabolni az alagsori széfet, a bűnöst fejbe lövik, és a cápákkal etetik meg a hulláját. Az üzenetet újra meg újra elismételték oroszul és ukránul is, amíg el nem jutott mindenkihez az utcán.

Sajnos Koontz is megértette.

A furgonban ülve nevetett a dolog iróniáján. Miközben a testőrök kisfőnöke közölte a beosztottaival, hogy miről nem szabad beszélniük, maga árulta el a titkokat.

Ez egy egészen új szintje volt a hülyeségnek.

Koontz még akkor is nevetett, amikor a társa visszaérkezett a furgonhoz. Arra készült, hogy tájékoztatja Callahant mindarról, amit megtudott – meg arról is, ahogyan megtudta –, de mielőtt bármit mondhatott volna, lövéseket hallottak az utca másik oldaláról.

Koontz kivágta a kocsi ajtaját, és behúzta Callahant.

– Ki a fene lövöldözik? – kérdezte Callahan.

– Nem tudom – válaszolta Koontz, és a számítógépes rendszert kezdte figyelni. Lenyomott néhány billentyűt, és megpróbálta azonosítani a hang forrását, azokat a parabola mikrofonokat híva segítségül, amelyeket egy technikuscsapat helyezett ki nagy szakértelemmel a környéken.

Callahan ellenőrizte a fegyverét. A kinti bűnözőkkel ellentétben neki törvényes felhatalmazása volt arra, hogy emberekre lőjön a Brighton Beachen.

– Bárcsak Kozlov lenne az! Szeretném, ha én lehetnék az, aki letartóztatja.

Koontz a fejét rázta.

– Sajnálom. Ő csak kiabál, de nem lő.

– Gondoltam. Mit kiabál?

– Az imént azt üvöltötte, hogy megölni mind a kettőt.

– Tehát ketten vannak?

Koontz bólintott.

– Ezt jelenti a „mind a kettő”.

Callahan ráförmedt.

– És mind a kettő a házban van?

Koontz nemet intett.

– Volt. Csak voltak a házban. De most kiugrottak egy balkonról Kozlov medencéjébe.

Callahan várta a folytatást.

– És?

– És semmi. A testőrök keresik őket.

– Akárcsak mi – mondta Callahan, és kinyitotta a furgon ajtaját. – Ha még Kozlov házában vannak, meg kell előznünk a testőröket.

JACK COBB BŐRIG ÁZOTT, de legalább életben volt.

És hála istennek, Sarah is.

Csurgott a víz az öltönyéből, miközben kihúzta a nőt a medencéből. Millió kérdése lett volna a bűntársához, de azok most várhatnak. Nincs idő a cseverészésre, amikor Kozlov testőrei üldözik őket.

Dacára minden veszélynek Sarah szemrehányást tett neki, miközben a kerítés felé rohantak a telek végében.

– Egyedül is meg tudtam volna oldani, nem volt szükségem a segítségedre.

– Mindjárt gondoltam – válaszolta Cobb gúnyosan. – Éppen ott voltak, ahol számítottál rájuk.

– Nem voltak ott – tiltakozott a nő. – Csak egy ember volt. Nem jól mondom. Az a bizonyos ember volt ott. És egyből el kellett volna intéznem.

– Elintézned? Mégis mit? Nem az volt a feladatunk, hogy megöljük. Hanem hogy kiraboljuk. Ideje elfelejtened az ügynöki kiképzést. Bűnözőként csak úgy maradhatsz életben, ha bűnözőként gondolkozol.

– De én nem vagyok bűnöző! – kérte ki magának Sarah.

– Még nem, valóban. Pontosan erről beszélek!

Sarah rájött, hogy nincs értelme vitatkozni. Ezt a purparlét később is folytathatják, ha végre megléptek az oroszok elől, és biztonságosan megszervezhetik a randevút.

Feltéve, hogy összejön nekik az a randevú.

– Oké, lovagom – mondta a nő, ahogy együtt átmásztak a kerítésen. – Most, hogy úgy döntöttél, te is beszállsz, tájékoztathatnál a tervedről.

Cobb sietve jobbra fordult, és felmérte a terepet.

– Szerintem amilyen gyorsan csak tudunk, fussunk le a partra, és reménykedjünk, hogy nem kapnak el minket az oroszok.

– Ennyi? Ez volna a nagy terv? Én denevérként repkedtem az éjszakában, és behatoltam a Fehér Ház után a legjobban őrzött épületbe, neked meg az a nagy terved, hogy fussunk, ahogy csak bírunk?

Cobb vállat vont.

– Részben.

– Csodás. És mi a másik rész?

A férfi igyekezett elfojtani a mosolyát.

– Hé, McNutt, hallasz engem?

Új hang kapcsolódott be a beszélgetésbe.

– Hallak téged, hallom őt és hallom a lövéseket. Egyvalakit nem hallok, a szakértőnket. Vonalban van még?

– Itt vagyok – biztosította őket Garcia.

– Jaj, de jó – ugratta McNutt. – Ha kérdezni szeretnénk valamit a Csillagok háborújából vagy az időutazásról, azonnal hozzád fordulunk.

Cobb kikapcsolta őket. Az is elég baj, hogy Sarah vitába szállt vele. Azt végképp nem engedhette meg, hogy a csapat más tagjai is visszabeszéljenek. Nem a menekülés a megfelelő alkalom az ellenségeskedésre.

– Josh, add meg a helyzeted! – kérte Cobb.

– Kétszáz méter nyugatnak – válaszolta McNutt.

– Sarah és én feléd tartunk. Fedezésre lesz szükségünk.

– Épp ideje. Agyonlőjem őket?

Cobb megrázta a fejét.

– Negatív.

McNutt morgott valamit, de követte a parancsokat.

8

A mocskos szakállú, borzas hajú férfi már órák óta járőrözött a parton a fémdetektorával. Rongyos göncei és fura viselkedése miatt az arra járók tisztes távolságot tartottak tőle, bár ebben a késő esti időpontban már nem sokan jártak a parton. A férfi újra meg újra belekotort a homokba az elásott kincset keresve, de soha nem akadt egyébre, mint egy italosdobozra vagy egy darab alufóliára.

A külső szemlélők legtöbbje elkönyvelte magában a kukázók közé, akik éjszakánként szoktak bóklászni a strandokon. Kozlov testőreinek olyan sok efféle emberrel volt már dolguk az évek során, hogy megtanulták, mi a legjobb módszer velük szemben: egyszerűen tudomást sem kell venni róluk. A turisták esetében valóban ez volt a legokosabb stratégia, de az olyanokról, akiknek az őrködés volt a feladatuk, már nem mondható el ugyanez. Ha Kozlov emberei jobban figyelnek, rájöhettek volna, hogy az őrült figura a hawaii ingben valójában nem keres, hanem elhelyez dolgokat a homokban. És a „fémdetektor”, amellyel fél éjszakán át dolgozott, nem a fémek megtalálására szolgál, hanem épp ellenkezőleg – a szállítására.

Ahogy Josh McNutt felmászott a vízi mentők kunyhójához vezető lépcsőn, eltávolította a kör alakú „szenzort” a rúd végéről, és megvizsgálta a tartalmát. Ötven nagy erejű töltetet helyezett el a szabványos dobtárban. Ellenőrizte a csövet és az agyat, amelyeket az eszköz nyelének és stabilizátornak álcáztak, majd felhúzódzkodott a bódé tetejére. Mire elérte a szélét, már kész volt a