A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M.J. Arlidge: Truth or Dare

First published in the United Kingdom in 2021 by Orion

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © M.J. Arlidge, 2021

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borító: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Tihanyi Linda és Török Mária

ISBN 978-963-566-503-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Jennynek, Chloénak és Alexnek,

akik megosztoztak velem ezen a karantén idején született regényen.

ELSŐ NAP

1. FEJEZET

Nem akart megmozdulni, pedig tudta, hogy muszáj lesz. Már túl messzire ment, túl sokat kockáztatott ahhoz, hogy most meghátráljon. Megemberelte magát, és továbbosont, közben a sötét udvart pásztázta. Ha bármi megmozdulna, ha a lelepleződés eshetősége felmerülne, ész nélkül hátat fordítana, és elfutna. De nem történt semmi, életnek az égvilágon semmi jele, nyomult hát tovább.

A konténerház közvetlenül előtte állt, magányosan és elszigetelten a sötétben. A redőnyök alól tompa fény szűrődött ki, egyedül ez utalt arra, hogy laknak benne. Ha bárki idetéved az udvarba, talán észre sem veszi a rendellenességet – ide elrohadni és kimúlni kerülnek a dolgok; ez a levedlett autók és a háztartási limlomok szemétlerakója. A kíváncsiskodást nem szívesen vették, a bejáratul szolgáló kaput leláncolták, és bár a lakatot könnyűszerrel felpattintotta, biztosra vette, hogy még senki másnak nem támadt kedve megpróbálkozni vele. Ide a lábát be nem teszi az ember, csak ha muszáj, ahogy az sem fordulna meg a fejében, hogy a konténerház koszos ajtaja mögött titkokkal teli kincsesláda rejtőzik.

A földön rozsdásodó kipufogócsövek, üres kartondobozok és eldobált fehérneműk hevertek szanaszét. A sötétben könnyen belerúghatna valamibe, amivel felriasztaná áldozatát, úgyhogy óvatosan haladt előre, kerülgette a lomokat. A távolban sziréna vijjogott, felriasztva egy madarat, amely hangos rikoltozással felröppent, de ő nem törődött vele, elszántan az előtte álló feladatra koncentrált.

A konténerházhoz érve megállt, a mocskos panelhez lapult, és a nyakát nyújtogatva bekukucskált az ablakon. Az üveg maszatos volt a madárürüléktől meg a piszoktól, úgyhogy csak elmosódott képet látott, de a benti alakot így is ki tudta venni. A hájas, szétfolyó Declan McManus egy üveg Jack Daniel’set szorongatva szunyókált egy megfáradt kanapén. Látszott rajta, hogy totálisan kiütötte magát, tökéletesen kibékült a világgal, ami mélységesen furcsának tűnt, ha azt vesszük, hogy milyen komoly veszélyben forgott. Nyilván nem engedné el magát ennyire, ha tudná, hogy felfedezték a rejtekhelyét, hogy valaki más is ismeri a titkát.

Némán elszámolt tízig, mert biztos akart lenni benne, hogy McManus alszik, aztán halkan az ajtóhoz lépett. Odabent még mindig nem támadt zaj, úgyhogy kinyújtotta kesztyűs kezét, és lenyomta a kilincset. A szíve zakatolt, a keze remegett, ahogy finoman lefelé nyomta. Ez volt a legkockázatosabb pillanat, amikor a leginkább észrevehették a közeledtét, de a kilincs simán mozgott. Óvatosan benyitott az ajtón, és arra készült, hogy átlépje a küszöböt. Ám miközben megtette, az elöregedett zsanér tiltakozni kezdett, és ijedtében megcsikordult. A betolakodó rémülten megdermedt, nem tudta, mitévő legyen, majd ösztönösen cselekedve sarkig kivágta az ajtót. A zsanér röviden felnyikkant, majd újra csönd lett. Belépett, és nyugtalan pillantást vetett az alvó ember felé, de McManus meg sem rezdült, a csaknem kiürült palacknyi bourbon ugyanis megtette a magáét.

Becsukta az ajtót, és ezzel az éjszaka neszei hirtelen elhaltak. Most már csak ők ketten voltak, begubózva ebben a szánalmas térben. Még annál is kellemetlenebb és büdösebb volt az előtte terpeszkedő mosdatlan illetőhöz illő kulissza, mint amire számított. McManus itt rejtegette a szajrét, itt seftelt, és ide hozta a fiatal lányokat. Beleborzongott a gondolatba, hogy mi minden megtörténhetett ezek között a falak között, de nem azért jött, hogy múltbeli bűntényeken merengjen, hanem hogy tegye a dolgát. Hogy megtegye, amit muszáj. Sok életet kioltott már ez az ember, de talán ez után az éjszaka után már senkinek sem fog ártani.

Előrelépett, és lenézett a bekómált alakra. Lelkének egyik fele még mindig arra számított, hogy McManus majd hátrahőköl, és izzadt tenyerét a nyakára szorítja… de ő mozdulatlanul hevert, zavartalanul és gyanútlanul. Semmi sem állíthatta meg, sem közvetlenül fenyegető veszély, sem a lelepleződés eshetősége. Eljött a pillanat.

Ideje volt ölni.

2. FEJEZET

A sápadt arc fölfelé meredt a nőre, békésen, de élettelenül. Helen Grace detektívfelügyelő már sok holttesttel találkozott Jim Grieves hullaházában, de ettől gombóc nőtt a torkában. Mindig így járt a fiatalokkal.

A ropogós fehér lepedővel félig elrejtett lány csupán tizenhat éves volt. Eve Sutcliffe, a jóhírű Milton Downs Leánygimnázium tehetséges diákja, aki még az érettségi eredményeire várt. Hosszú gesztenyebarna haj keretezte a még tinédzserhormonoktól érintett csinos arcot, amelynek bal oldalán egy csomó pötty virított. Vonásainak szépsége, derűs arckifejezése mögött azonban brutális gyilkosság rejtőzött.

– Tompa tárgy okozta sérülés – dörmögte Jim Grieves. – Az ütés nyomán kialakult seb alakjából és méretéből ítélve azt mondanám, hogy egy kalapácsról van szó. Találtak valamit a helyszínen?

Helen a fejét rázva előrehajolt, miközben Jim Grieves megfordította az elhunytat, hogy láthatóvá tegyen egy véres maszatot a koponyája hátulsó felén. A fiatal lány félmeztelen holttestére öt nappal ezelőtt találtak rá a Lakeside Country Park bokrai között. Se fegyvert nem találtak, se tanúkat nem sikerült felhajtani, se feltételezhető tettes nem volt. Helen azt remélte, hogy Jim Grieves majd ad neki valamit, amivel elindulhat, de a férfi rövid úton elintézte ezt az elképzelést.

– Sokkal többet nem mondhatok, sajnos. Nyolcszor, esetleg kilencszer ütötték meg jelentékeny erővel, amitől betört a koponyája, és súlyos belső vérzést okozott. Alighanem már a második ütés után elvesztette az eszméletét, de még így is…

– Hajszálak? Verejték? Vér?

Grieves a fejét rázta.

– A körmök alatt semmi, dulakodásnak semmi nyoma. Úgy képzelem, hogy hátulról közelítették meg, és még azelőtt leterítették, hogy esélye lett volna ellenállni.

– És ondó? A testen vagy a ruhán?

– A ruhájáról Mereditht kell megkérdezned, de se a testen, se benne semmi; ami azt illeti, önmagában véve szexuális támadásnak sincs jele, se karmolásoknak vagy zúzódásoknak a nemi szervek környékén. Pedig aktív volt szexuálisan, de nem a halála előtti napokban, esetleg hetekben.

Helen gondolatai már másutt jártak. Volt vajon pasi a láthatáron? Valaki, akivel nemrégiben szakított? Aki haragudott rá, vagy mellőzöttnek érezte magát? Vagy ez egy véletlenszerű erőszakos tett volt, egy gonosz, szexuálisan motivált idegen áldozatául esett egy fiatal lány?

– Tehát a támadójának feltett szándéka volt bántalmazni őt, de inába szállt a bátorsága? Elijesztették?

– Mondd meg te, te vagy a detektív – vágott vissza zord élvezettel Grieves.

Helen állta a találatot, és magában konstatálta, hogy a titulust még soha nem érezte nagyobb koloncnak. Mennyi vérontás, mennyi szívfájdalom volt mostanában, és mégis milyen kevés, amin elindulhat. Helen az utóbbi időben úgy érezte magát, mint aki úgy úszik, hogy a fél keze hátra van kötözve, és fulladozik az erőszak meg a brutalitás növekvő árjában.

– Van még egy-két dolgom – folytatta békítő hangnemben Grieves –, és majd szólok, ha találok valami lényegeset. Csak közölni akartam az előzetes következtetéseimet.

– Kösz, Jim. Díjazom.

És így is volt. Csak ez nem segített rajta. Eve lesújtott szüleinek emléke – az elhagyatottságuk, a gyötrelmük – még élénken élt Helen fejében. Ez az eset megkövetelte, hogy megoldják, nem csupán Eve kedvéért, de a többiekéért is, akik még veszélyben lehetnek ettől az erőszakos elkövetőtől, de eddig még semmijük sincs. Ahogy lenézett a lány ártatlan arcára, Helent eltöltötte a bűntudat és a szomorúság – mindannak az elvesztése miatt, ami Eve lehetett, amivé válhatott volna.

Egy brutálisan kioltott ifjú élet miatt.

3. FEJEZET

Az öngyújtó felszikrázott a kezében, majd kialudt. Legszívesebben felüvöltött volna, hogy kiokádja magából a dühöt és a szorongást, de ez szóba sem jöhetett – áldozata csupán pár méternyire hevert tőle, engedelmesen, de veszélyt keltően. Ha McManus most felébred, ha harcba száll a támadójával, abból csak egyikük fog győztesen kikerülni.

Újra próbálkozott, a gyújtó a maga csöndes, reménytelen ritmusát csettegte. Mégsem kapott lángra, élettelen maradt a kezében. Ennek semmi értelme, csak tegnap vette – tele van tüzelőanyaggal. Idefelé is használta, még egy utolsó cigarettához, és tökéletesen működött. Akkor most mi a baja? Igen, remeg a keze, de annyira csak nem, hogy használhatatlanná tegye a szerkentyűt?

Újra megpróbálta, agresszíven, kitartóan. Felszikrázott, ezúttal ígéretesebben, de a láng csak rövid ideig égett, majd kialudt. És McManus ekkor megmozdult, horkantott egyet, és megdörgölte az orrát, felverte a gyújtó csettegése. Mocorogni kezdett, áthelyezte jelentékeny súlyát a leharcolt műbőr kanapén, amely válaszul hangosan nyikorgott, és még inkább felzavarta. Egy homlokráncolás, egy köhintés, aztán leejtette a bourbonös üveget, amely súlyos puffanással landolt a padlón. Ekkor egész testében megborzongott, mintha így zökkenne vissza az ébrenlétbe. Kétség sem férhetett hozzá – mindjárt felébred.

A betolakodó próbált lehiggadni, és a gyújtóra meredt, hogy működésre kényszerítse. Leszorította a kis fémkereket, és erősen lenyomta. Egyszer, kétszer, háromszor, és ekkor – csodálatos módon – lángra lobbant. Erős, biztos lángra. Sziszegve engedte ki a levegőt, ahogy a testéből kiáramlott a feszültség, és a lángot habozás nélkül a bal kezében szorongatott tejesüveghez emelte. A koszos rongy nedvesen, súlyosan lógott ki az üveg száján, felkínálkozva, hogy meggyújtsák. Óvatosan odatartotta a lánghoz, és izgatottan figyelte, ahogy a házilagos gyújtózsinór lángra kap. A tűz ekkor végigfutott a meggyújtott rongyon, az üvegben lévő benzin felé.

Egy lépést hátrált, és lenézett az előtte fekvő férfire. A szemhéja verdesett, már csak pillanatokra járt az öntudattól, úgyhogy a karját fölemelve a földre hajította az üveget. Az a kemény padlóra zuhanva fellángolt, és mohón lecsapott a kiömlött whiskyre, az elöregedett kanapéra és a férfi ruhájára. A lángok tombolása és a hőség jóval nagyobb volt, mint amire a támadó számított, hátra is tántorodott, el a tűzvésztől, egyszeriben már a saját biztonságát féltve.

Hátrált, majd hálásan megragadta a kilincset, és kivágta az ajtót. Már éppen kirohanni készült az ajtónyíláson, hogy elfusson, ahogy csak a lába bírja, ám ekkor valami, a higgadtságnak valami árnyéka, a tervezettségnek valami töredéke megállásra késztette. Arra ugyan nem volt hajlandó, hogy a borzalmas jelenetre visszanézzen, de összeszedte magát, és lenyúlt, hogy a kulcsot kivegye a zárból. Aztán fürgén, hang nélkül mozogva kilépett a konténerházból, becsukta maga mögött az ajtót, és ráfordította a kulcsot.

A hűvös éjszakai levegőre kilépve lesietett a lépcsőn, hogy minél messzebb kerüljön ettől a borzasztó helytől. Ám menet közben hirtelen megállította a lángoló bungalóból kihallatszó hang.

Egyetlen, gyötrelmes sikoly.

4. FEJEZET

Végigsietett a sikátoron, és közben mohón kereste a zsákmányát. Egy sasszemű közrendőr szúrta ki félórával ezelőtt, Joseph Hudson nyomozó őrmester pedig nem fecsérelte az időt, azonnal reagált. A bringaparkba rohantában azzal az eltökélt szándékkal loholt végig a városon, hogy legyen valamit felmutatnia aznapra.

Most feltűnt a rendőr, aki őrt állt az elhagyott BMW mellett. Hudsonnak meggyőződése volt, hogy a lopott kocsit már kibelezték, aztán sorsára hagyták, és ez az ösztönös megérzése igaznak bizonyult. Itt van ez a presztízsjármű, amelyet keresett, a büszke státuszszimbólum, amelyért valaki ölni is kész volt.

– Nem nyúltam hozzá – bátorkodott sietve megnyugtatni a rendőr a közeledő Hudsont. – Csak a rendszámtáblát olvastam le, és beszóltam vele.

– Köszönöm… mi is a neve, biztos úr?

– Atkins, uram.

– Bravó, Atkins – mondta Hudson, és kedélyesen vállon veregette a rendőrt. – Jól csinálta, de innen már átveszem…

A rendőr a dicsérettől elégedetten bólintott, majd lelépett. Hudson nézte, ahogy elmegy, jóleső érzéssel töltötte el, hogy kiművelt még egy gyalogot, aztán figyelmét az elhagyott jármű felé terelte.

Nem meglepő módon nem volt bezárva. Sőt, még csak becsukva sem, a vezetőajtó résnyire nyitva állt. Hudson kesztyűt húzott, és óvatosan kinyitotta, majd leguggolt, hogy bekukucskáljon. BMW 5-ös sorozat volt, négyéves, de top kategóriás, és mielőtt ellopták, a kézzel varrott bőrkárpithoz illő csúcsminőségű szórakoztató elektronika és navigációs rendszer lehetett benne. Most viszont már csak egy rakás ócskavas volt. A feltűnő metálfényezés meg a sötétített üvegek miatt kívülről még mindig impozánsnak látszott, de belülről nézve már egészen másképp festett. Kibelezték – a képernyőt kitépték, csak a kilógó vezetékek maradtak belőle, a fő kartámaszt kiszerelték, még a krómkilincseket is elemelték. Hudson meglepődve látta, hogy a bőrülések még megvannak, de lehet, hogy a tolvaj amatőr volt, aki a gyors lóvéra hajtott. Ha így van, Hudson remélte, hogy jó árat kap majd a szajréért. Sokba került, a fizetség pedig súlyos lesz.

Hudson pillantását ekkor a vezető lábhelyén lévő sötét foltok vonták magukra, majd a rozsdaszínű maszatok a mellette lévő ablakon. Ez a presztízsautó tíz nappal ezelőttig Alison Burrisé, a Southamptoni Gyermekkórház igazgatási vezetőjéé volt. A házassági évfordulójukra kapta szertelen ajándékul a fülig szerelmes férjétől, és úgy vigyázott rá, mint a szeme fényére. Mindig egy diszkrét parkolóban hagyta a kórháztól pár saroknyira, és itt is támadtak rá egy szerda éjjel, nem sokkal éjfél után.

Talán butaság volt a részéről, hogy ilyen későn egyedül maradt a parkolóban, de így is minden oka meglett volna rá, hogy biztonságban érezze magát. Az történt, hogy megtámadta egy autótolvaj, miközben megpróbált hazahajtani. Dulakodni kezdtek – a nő ruhája elszakadt, a hajából kitéptek egy csomót –, ahogy Burris foggal-körömmel próbálta magáról lerázni a tolvajt. Ez hibás döntésnek bizonyult, a fiatal szakembert kétszer szíven szúrták, mielőtt a támadója elszelelt a kocsijával.

Alison Burrisre egy üzletember talált rá közvetlenül éjfél után, de akkor már rég halott volt. Hudson volt a rangidős nyomozótiszt a helyszínen, és egykettőre összerakta a darabokat. Southamptonban az utóbbi időben elharapózott a luxusautók lopása, ami újabb frontot nyitott a városban egyre erősödő bűnözés elleni harcukban, de csak néhány esetben került sor olyan erőszakra, mint itt. Ahogy Hudson a szerencsétlen nő holtteste fölé guggolt, feltűntek neki a testén ejtett keskeny, kör alakú sebek. Még a halottszemlére várt – Jim Grieves nem győzte a hullákat –, de nagyon is jól el tudta képzelni, hogy mivel gyilkolták meg Burrist. Egy megélezett csavarhúzóval döfték le, közvetlen közelről szíven szúrták vele. Undorító módja ez a halálnak, és mi végre? Southamptonban a Covid utáni lejtmenet óta virágzik az autóalkatrészek feketepiaca, de akkor is, mit kaphatott a tolvaj a meglovasított alkatrészekért? Ötezer fontot? Hatot? Karcsú fizetségnek tűnik, de a mai zavaros időkben lehet, hogy nagyjából rendben van. Ahogy elnézte a kocsi feltrancsírozott belsejét, a vérfoltokat az ablakon, Hudson azon merengett, hogy mostanában egy dolog napnál is világosabbá vált.

Olcsó az élet.

5. FEJEZET

Tekintete a konténerházra tapadt, lenyűgözte a szeme előtt kibontakozó látvány. A keskeny redőnyléceken át ki tudta venni a mennyezet felé nyújtózó lángokat, amelyek már alig várták, hogy jóllakassák a pusztítás utáni étvágyukat. És még a faanyag, a faforgács lapok meg a műanyag recsegés-ropogásán át is hallotta a sikoltozást.

Még sosem hallott férfit sikítani. Ilyesmivel az ő szakmájában nem találkozni. Olyat meg végképp nem hallott, hogy egy férfi így sikítozzon. Nem is emberinek hangzott – olyan átható volt, olyan kitartó, zsigerből jövő. Egyszerre volt borzalmas és gyönyörű.

Ő lesz az egyetlen szemtanúja McManus utolsó pillanatainak, egy élet kihunyásának. Igen, azonnal olajra kellett volna lépnie, kiosonni a kapun, és eltűnni az éjszakában – az lett volna az észszerű. De muszáj volt maradnia, és látnia, hogy elvégezte a melót. Túl sok minden múlott ezen ahhoz, hogy bármit is a szerencsére bízzon. Így aztán nem tágított, lecövekelt az udvar legtávolabbi sarkában, figyelt, és várta, hogy megszűnjön a sikoltozás, hogy önmagába roskadjon a konténerház, hogy a lángok felszökjenek az éjszakai égboltra.

Amint ez meglesz, ő lelép. Amint biztos lehet benne, a lehető legmesszebbre távolodik ettől a rémes helytől. Aztán pedig ünnepelni fog, örülni, hogy nem szállt inába a bátorsága, hogy képes volt megtenni, amit meg kellett tenni. Valamikor a jövőben talán majd bánni fogja, de most még nem. Egyelőre egyszerűen úgy gondol rá, mint jól elvégzett munkára.

Pillantását a jelenettől elszakítva az órájára nézett. Az eredeti Omega azt mutatta, hogy még tizenegy sincs – bőven van ideje eljutni oda, ahol lennie kell, hogy ne keltsen gyanút. Ez az előnye a tervezésnek, a megfelelő óvintézkedések megtételének, annak, ha valamit jól csinálunk…

Valami robaj arra késztette, hogy felnézzen. Aztán megint – súlyos, ismétlődő dörömbölés. És ekkor valami másra is figyelmes lett – mintha megrázkódott volna a konténerház. Mi az isten folyik itt? A lerobbant iroda anyaga recseg-ropog végre-valahára, ripityára törik a lángok gonosz rohamától? Aztán hirtelen és váratlanul megkapta a választ: felpattant a bezárt ajtó, és Declan McManus eltéveszthetetlen alakja zuhant ki rajta a ház előtti bozótos talajra.

Egy pillanatig el sem akarta hinni, amit látott. Arra egyáltalán nem számított, hogy az áldozata túléli a lángok első rohamát, arra meg még kevésbé, hogy lesz ereje kitörni a konténerházból. Most mégis ott feküdt a földön teljes életnagyságban, még mindig lángoló ruhában. A támadó pillantása azon nyomban egy kihajított szerszámra esett, egy rozsdás villáskulcsra, amely egy Ford Mondeo váza mellett hevert. Vajon fölvegye? Rohanjon oda, és törje be a sérült ember fejét? A szerszám felé nyúlt, ám a figyelmét ekkor ismét az áldozata vonta magára. És amit látott, attól megfagyott az ereiben a vér.

McManus közben lábra állt. Dülöngélt, őrjöngött, sikoltozott, de egyenesen állt. És már tántorgott is előrefelé, öreg alvázaknak ütközve, kartondobozokba kapaszkodva. Ahogy így haladt cikcakkban egyik akadálytól a másikig, lángoló nyomot hagyott maga után, a kihajított dobozok meg csomagolópapírok mind lángra kaptak, ahogy elhaladt mellettük. Zavarba ejtő, rémisztő vonulás volt, de csak nem tart sokáig? Ez az ember ég, az isten szerelmére, nyilván nemsokára belehal a sérüléseibe… de ő csak ment tovább, eltántorgott a konténerháztól, a megváltást keresve.

Elborzadva, lenyűgözve figyelte, de még csak most jött a feketeleves. McManus eddig a főkapu felé botorkált, ám most hirtelen irányt változtatott. A lángoló ember még gyötrelmei közepette is körülnézett segítségért, bármiért, amivel mentheti az irháját, és ekkor meglátta őt, ahogy ott áll az udvar túloldalán az árnyékban, és tétlenül szemléli a szenvedését. McManus ekkor már egyenesen feléje tartott, és közben még be is gyorsított, úgy dülöngélt a potenciális megmentője felé.

A férfi szeme elkerekedett, miközben okádhatnékja támadt. A legszörnyűbb rémálmaiban sem képzelt semmi ilyesmit. McManus továbbra is lendületben maradt, csak úgy száguldott feléje, két lángoló karját kitárva, miközben a tűz tovább emésztette a haját, a végtagjait, a bőrét. Tudta, hogy meg kellene fordulnia, és elfutnia, elmenekülnie a férfi elől, akit súlyosan alábecsült, de a lába valamiért továbbra is a földbe gyökerezett. McManus már csak húszlábnyira volt tőle, már csak tizenöt, csak tíz. Most már akármelyik pillanatban támadójára vetheti magát, hogy gyötrelmes ölelésébe zárja. Akkor hát miért nem engedelmeskednek a lábai? Miért áll még mindig itt, türelmesen várva az enyészetre?

Érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe, szorosan le is csukta, hogy felvértezze magát a becsapódásra. Aztán egy légáramlatot érzett, amit kiadós puffanás követett, és amikor résnyire nyitotta a szemét, látta, hogy a pocakos támadó hirtelen összeesett, és rongykupacként a lába elé zuhant. Ekkor szétáradt benne a megkönnyebbülés, és éles kacagás szakadt ki a tüdejéből, ahogy lenézett a rángatózó emberre. El sem akarta hinni – McManusnak az egész udvaron sikerült keresztülvágnia, de őt már nem érte el.

Alig tűnt hihetőnek, de a lángoló csapás mentén az udvarban tett pusztítás volt a bizonyság erre az elképesztő menetre. És miközben a másik nyomdokát nézte, magába szívta a lángoló ládák meg kartondobozok látványát, látta, ahogy beomlik a konténerház teteje, hatalmas szikraesőt szórva a levegőbe.

Nemsokára kiadják a riasztást. Az egész udvar kezdett lángra kapni, vékony füstcsíkok kúsztak az égre. Nem volt több ideje itt téblábolni, úgyhogy sarkon fordult, és elindult a drótkerítésen tátongó egyik méretes szakadás felé, átpréselődött rajta, és elsietett.

6. FEJEZET

Feltépte az ajtót, és benyomult. A műveleti terem elhagyatott volt, és Helen pont ezt akarta. Időre volt szüksége, hogy a hullaházban tett kirándulás után összeszedje a gondolatait.

A helyiségen átvágva nem az irodája felé indult, hanem a gyilkossági táblához. Erre tűzik fel az áldozatok és a gyanúsítottak képeit, hogy elemezzék őket, és feltevésmakaróni veszi őket körül – személyeket, szálakat és elméleteket összekötő filctollvonalak. A látvány rendszerint izgalomba hozta – ahogy a tábla megtelt, az igazság kirakósának különböző darabjai kérlelhetetlenül összeálltak –, de ma este úgy érezte magát tőle, mint akit felpofoztak.

Southampton vibráló város volt, a maga jókora adag bűnözésével, úgyhogy megszokott dolog volt, hogy egyszerre két-három komoly nyomozás is folyamatban van. Jelenleg négy ilyen zajlott – négy gyilkosság, amelyek ügyében nem értek el kézzelfogható haladást. Egy halálos kimenetelű utcai rablótámadás Ocean Village-ben három hete, nem sokkal utána egy minősített betörés Upper Shirley-ben, egy autólopás a városközpontban és persze a legutóbbi, Eve Sutcliffe meggyilkolása. Ezeknek az eseteknek mindegyike más miatt lett szalagcím – a rablótámadás áldozata kétgyermekes anya volt, a középkorú férfi, aki szembeszállt a behatolóval, önerőből lett milliomos, a kocsilopás áldozata egy fiatal igazgatási vezető volt, ami pedig Eve-et illeti… nos, ő „csemege” volt a szenzációhajhász zugfirkászok meg a helybeli újságíróhoz, Emilia Garanitához hasonló vérszívók számára, aki az újságban megjelenő kolumnáit arra használta, hogy Eve szépségén, tehetségén és zsenge korán csámcsogjon. Minden egyes új eset, minden egyes új szalagcím egy fokkal följebb srófolta a feszültséget, alapos vizsgálatnak vetve alá Helent és a csapatot.

Az egység gyilkossági táblája még sosem volt ennyire tele, és mégis ennyire üres – Alan Peters főfelügyelő is ezt emelte ki hangsúlyosan a műveleti teremben tett legutóbbi látogatása során. Helen nem emlékezett rá, hogy a várost mikor érezte ennyire lázasnak, ilyen veszélyesnek, és nem is volt nehéz kitalálni, hogy miért – a Covid óta számos helybeli vállalkozás futott zátonyra. A munkanélküliség az egeket ostromolta, akárcsak a válások száma, a családon belüli erőszak, a gyermekbántalmazás és számtalan egyéb súlyos bűncselekmény. A félelem, a harag, sőt a kilátástalanság általános érzése uralkodott el a városon, de a helyzetet az utóbbi időben elharapózó gyilkosságok tették a leginkább puskaporossá.

A rablótámadás, a betörés, a kocsilopás – ezek erőszakkal fűszerezett gazdasági bűncselekmények, amelyeket olyanok követnek el, akik szerint több pénzt lehet keresni az árnyékban, a feketepiacon, mint a munka megszokott világában. Még az Eve Sutcliffe elleni támadás is a gazdasági visszaesés mélyreható örökségéről tanúskodott, miután a szexuális bűncselekmények és a nők elleni bűncselekmények száma szintén az egekbe szökött – tehetetlen, kétségbeesett egyének a gyengéken töltik ki a dühüket, a neheztelésüket és a kétségbeesésüket.

– Nem valami szép látvány, igaz?

Helen megfordult, a teste megfeszült. Joseph Hudson úgy surrant be a helyiségbe, hogy a nő nem vette észre, és most ott állt közvetlenül mellette.

– Tessék? – kérdezte bosszúsan Helen.

Hudson egy pillanatig állta a pillantását, élvezte, hogy a nő feszeng, majd a gyilkossági táblán lévő különféle fényképek felé irányította a figyelmét.

– Az a sok fájdalom, az a sok szenvedés. És mi végre? Pár zsebre vágott font miatt, egy futó pillanatnyi örömért… – A férfi bánatosan csóválta a fejét, de ajkán halvány mosoly játszott. – Mintha a régi szabályok már nem lennének érvényesek – folytatta. – Illendőség, tisztelet, emberség. Odakint most ember embernek farkasa. Minden férfi… vagy nő… önmagáért.

Hudson nem nézett rá, de Helen aligha véthette el a mondanivalóját. Hónapokkal ezelőtt Helen vetett véget a kapcsolatuknak, sejtetve, hogy talán jobb lenne, ha Hudson odébbállna a Southampton Centraltól. Volt szeretője nagyon a szívére vette ezt a javaslatot, és azóta is számtalanszor világossá tette, hogy esze ágában sincs elmenni sehová.

– Lenne valami jelentenivalója, Hudson őrmester? – vágott vissza Helen. – Vagy csak azért jött ide…

– Megtaláltuk Alison Burris BMW-jét – szakította félbe a helyiségen át a gyilkossági táblához lépve Hudson. – Egy sikátorban, a Szent Mária mellett. Ellopták, kibelezték és sorsára hagyták, ahogy előre megmondtam. Megkértem a nyomszakértőket, hogy nézzék át nekünk.

Hudson fölvette a filctollat, és felírta a táblára a részleteket, és ezt a fejleményt egy határozott vonallal összekötötte a szerencsétlen Burris fényképével.

– Legalább az egyikünk jutott valamire, mi?

A férfi visszatette a tollat, és rámosolygott Helenre, majd az ajtó felé indult.

– Ne maradj túl sokáig, Helen. Mindig csak a munka, és semmi játék…

Helen nézte, ahogy Hudson elmegy, és alig tudta megállni, hogy ne szedje le róla a keresztvizet. Rendes körülmények között ott helyben rendreutasította volna, csak ezek most nem rendes körülmények. Charlie Brooks nyomozó őrmester még szülési szabadságon van, ami azt jelenti, hogy Joseph Hudson az egyetlen megmaradt rangidős tisztje. Tekintettel a helyzetre, tekintettel a bűnözési hullámra, amely épp most nyeli el a várost, Helennek muszáj rá hagyatkoznia, pedig egyre inkább zavarja a férfi „közreműködése”. Gyakorta engedetlen, sőt, ellenséges – és Helen félt, hogy erre majd a csapat többi tagja is rászokik –, és ami még rosszabb, a férfi mintha kimondottan élvezné az ő kínlódását.

Az utóbbi időben azon kezdett el tűnődni, hogy Hudson vajon aktívan áskálódik-e ellene, és közben élvezi az üres gyilkossági táblákat, az undok szalagcímeket, az egyre növekvő nyomást. Őrült gondolatnak tűnt, hogy kicsinyes bosszúból a saját őrmestere torpedózza meg a nyomozásukat, de nem tudta kiverni a fejéből. Sötétebb pillanataiban már egyenesen azon kezdett el agyalni, hogy Hudson esetleg összeesküvést sző Emilia Garanitával – az a nyomulós riporter mostanában rendkívül jól értesültnek tűnik.

Az az igazság, hogy Helen még soha nem érezte magát ennyire elszigeteltnek és védtelennek. Mintha minden egyes újabb nap friss problémákat hozna válaszok helyett. A csapat tőle várta az inspirációt, az irányítást, de most először bizonytalannak érezte magát a teendőkkel kapcsolatban. Mintha semmi sem jött volna össze, egymás után mondtak csődöt a modern rendőrségi munka kipróbált, bevált módszerei, miközben túlterhelt csapata a városban egyre csak szaporodó törvénytelenségekkel hadakozott.

Mint mindig, ha a gyilkossági táblák előtt állt, Helen most is arra vágyott, hogy mintákat, nyomokat, felteendő kérdéseket lásson, hogy megsejtse az igazsághoz vezető egyenes utat. Ma este azonban, ahogy az előtte tátongó ürességre meredt, csak a halottak arcát látta visszabámulni.

7. FEJEZET

A nő a szájára és az orrára húzta a sálat, majd erősen megrántotta a kapucnija zsinórját. Az ujjait gondosan körbefuttatta az anyag szélén, ellenőrizve, hogy biztosan a helyére került-e az álcája, majd megnyugodva, hogy a saját anyja sem ismerne rá, kilépett az árnyékból.

Már majdnem két órája leskelődött az alagsorba vezető lépcső alól, a megfelelő pillanatra várva, hogy előjöjjön rejtekéből. Többször is fölmerészkedett az utcaszintre, de valami minden alkalommal megállásra késztette – egy kutyaugatás, egy ajtócsapódás, és ami a legijesztőbb volt, egy arra tévedt párocska. Boldogok voltak – részegek, nevetősek, szerelmesek –, de hirtelen felbukkanásuktól vadul verni kezdett a szíve.

A veszély szerencsére elmúlt, a pár mit sem sejtve továbbment, de ő nem akarta próbára tenni a szerencséjét azzal, hogy tovább marad a kelleténél. Idegesen ellenőrizte, hogy a parton tiszta-e a levegő, majd kilépett a járdára, és meggörnyedve átiramodott az úton, a túloldalon a parkoló kocsik közé elrejtőzve. Itt megint habozni kezdett, meggyőződése lévén, hogy valami rosszul fog elsülni – kiszúrja egy kíváncsi szomszéd, arra jön egy járőröző zsaru –, de az Ashley Roadon síri csönd honolt.

Megnézte az óráját – fél órája múlt éjfél –, majd az előtte álló házra szegezte a tekintetét. Amióta megérkezett, le nem vette a szemét a 21-es számú házról, a benti jövés-menést figyelte – alakok suhantak el a behúzott függönyök mögött, fények gyúltak és hunytak ki, mígnem a ház végül elégedett csöndbe borult. Megszűnt a mozgás, most már több mint háromnegyed órája életnek semmi nyoma. Ha szerencséje van, a lakók békésen szundikálnak, mit sem tudva az odakint ólálkodó vitriolos gyűlöletről.

Még egy gyors ellenőrzés, végigpásztázta a szomszédos házak felső ablakait, aztán az alak előjött a parkoló autó mögül, fellépett a járdára, és a lépcsőn fölsietett a bejárati ajtóhoz. Lilah és Martin Hillnek nem volt se kutyája, se riasztója, se biztonsági kamerája, de ez így is nagyon veszélyes pillanat volt. Tekintettel mindarra, ami az utóbbi időben történt, ki mondhatná azt, hogy nem lesznek résen? Hogy nem fog hirtelen kivágódni az ajtó? Hogy nem fogják rajtakapni?

De odabent semmi sem mozdult, zaj sem hallatszott sehonnan, a zsebébe nyúlt hát, és elővette az aerosolos flakont. Felrázta, az ajtóhoz emelte, és határozottan megnyomta. Azon nyomban sugárban kezdte okádni a fekete festéket, tönkretéve a divatosan szürke ajtót. Ettől a hirtelen kitöréstől megijedt, de összeszedte magát, és eltökélten folytatta az első vonal felvázolását. Aligha volt ez csiszolt próbálkozás, egyenetlennek és szabálytalannak látszott, de legalább világos volt, úgyhogy csinálta tovább, és egyetlen dühödt karmozdulattal a második vonalat is kihasította.

Már kezdett belejönni, minden egyes múló másodperccel megnőtt az önbizalma, fürgén és simán mozgott. Az ajtó széléhez ért, így aztán a festéket a fehér falra irányította, majd a nappali ablakára, és ügyesen kikerekítette a gonosz szimbólumot. Már majdnem elkészült a forma, úgyhogy visszafelé még egyszer átment rajta, és egy bősz cikornyával befejezte a keze munkáját.

Az egész művelet nem tartott tovább egy percnél, de ő mégis lélekszakadva állt a műve előtt, csak úgy száguldott benne az adrenalin. Véghez vitte azt, amiért jött, elcsúfította a szép sorházat, de vajon megússza-e anélkül, hogy kiszúrnák, vagy ami még rosszabb, felelősségre vonnák? A festékes flakont visszatette a zsebébe, aztán lerohant a lépcsőn, és el az utcán.

Nem mert visszanézni, még most sem bírta volna elviselni a látványt, hogy Lilah és Martin kivágja a bejárati ajtót, hogy üldözőbe vegyék. Még sosem csinált ilyesmit, biztosra vette, hogy elbaltázza… és mégis, minden egyes lépés közelebb vitte a biztonsághoz. Már ötvenyardnyira járt a háztól, talán még messzebb. Ha most valaki mégiscsak felelősségre vonná, vajon biztos lehetne-e benne, hogy ő a tettes? Ezt csak egy motozás tudná kideríteni – egy jó okkal több, hogy minél előbb megszabaduljon az árulkodó flakontól.

Közeledett az utca végéhez. Amint visszaér a főutcára, és elvegyül a járókelők között, jobban fogja érezni magát. Az utolsó pár lábnyi távolságot másodpercek alatt tette meg, szélsebesen befordult a sarkon, és még egy utolsó vágtába kezdett a szabadság felé. Ám ekkor fülsértő vijjogás fogta vissza a tempóját.

Szirénák. Szirénázást hallott, közelről és kitartóan. Nem tűnt lehetségesnek – hogy értek ide ilyen gyorsan? Valaki mégis figyelte őt? A függönyök mögött elrejtőzve suttyomban tárcsázta a rendőrséget, ahogy a szeme előtt kibontakozott az ő önkényes vandalizmusa? Azt hitte, nagyon óvatos, nagyon elővigyázatos volt. Vajon még el sem kezdődött, és máris megoldódik az egész?

Egyre hangosabb lett a szirénázás, de ő úgy maradt megdermedve. Megbénította a bizonytalanság, nem tudta, mit is lenne érdemes tennie. A közeledő járművek már majdnem utolérték, könyörtelen vijjogásuk minden egyes másodperccel hangosabb lett. Ekkor az ösztönök vették át az irányítást, és visszafelé vetődött az árnyékba, és a karjával éppen eltakarta az arcát, amikor két tűzoltóautó húzott el mellette.

Legszívesebben hangosan fölkacagott volna, ha nem ijedt volna meg annyira. Nehézkesen zihálva figyelte, ahogy a száguldó tűzoltóautók lassan egyre kisebbek lesznek, majd végül teljesen eltűnnek a szeme elől. Csak ekkor lépett elő az árnyékból, és sarkon fordulva úgy sprintelt végig az utcán, mintha az élete múlott volna rajta.

8. FEJEZET

Nesztelen léptekkel átvágott a sima fapadlón, jólesett neki ennek a csöndes helynek a halálos nyugalma. Helen a Joseph Hudsonnal való találkozás után nem téblábolt tovább az irodában, mert túlzottan bosszús volt, túlságosan kijött a sodrából ahhoz, hogy ott bármit is véghez vigyen. Inkább visszasietett a lakásába.

Kérészéletű románcuk alatt sok időt töltött itt Joseph Hudson – a konyhájában, a nappalijában, az ágyában. A rendőrségi kollégák közötti viszonyokat szigorúan rossz néven vették, úgyhogy ők titokban intézték a kapcsolatukat, jobbára ezek között a falak között. Hudson azonban minimális nyomot hagyott a lakásán, és igazából a szívében is, és Helen a maradék nyomát is sikeresen eltüntette, ami azt jelentette, hogy továbbra is a lakása volt az egyetlen hely, ahol el tudott lazulni, ahol valóban némi békére lelhetett.

Ma este azonban szinte azon nyomban megszólalt a telefonja, ahogy leült a kanapéra. A tévé távkapcsolója még a kezében volt, és nyomorultul mutatott az üres képernyő felé, de most félredobta, és helyette a mobilját kanalazta föl. Megkönnyebbülésére csak a közvetlen főnöke, Grace Simmons detektív-főfelügyelő volt a vonal túlsó végén.

– Sokáig fent van, asszonyom.

– Nem tudok aludni. Az „asszonyomat” meg elhagyhatod. Úgy érzem magam tőle, mintha nyolcvanéves lennék.

– Elnézést.

– Habár jelen esetben akár helyénvaló is lehetne… – Simmons levegővétel nélkül szokott viccelődni, mielőtt témát váltott volna. – Egyébként hogy vagy? Sajnálom, de ma nem jutottam be, csak tudni akartam, hogy boldogulsz.

– Lassan, de biztosan…

Helen szerette volna, ha jobb hírrel tud szolgálni barátnőjének és mentorának, de semmi értelme sem volt hiú reményeket ébreszteni. Valójában reggel óta egy tapodtat sem jutottak előrébb, de Helen így is örült a hívásnak. Grace Simmons mostanában rapszodikusan fordult elő a Southampton Centralnál, de továbbra is barátja és szövetségese maradt.

– Olyan sok szálon nyomozunk, hogy őszintén szólva momentán egy kicsit gyenge lábakon állunk. Egyre azt remélem, hogy Charlie majd megunja a sok pelenkacserét, és újra beszáll a buliba…

– Dolgozom rajta, hogy valami erősítést szerezzek neked. De tudod, milyen Peters, mindig kukacoskodik.

– Megleszünk – biztosította őt Helen. – Csak kell egy áttörés, valami, amitől egy kicsit lendületbe jövünk.

Ez csak részben volt igaz. Sokkal több minden volt, amit Helen meg tudott volna osztani a főnökével – a Hudsonnal való gondjai, a csapaton belüli egyre növekvő elégedetlenség –, de most még nem állt rá készen, hogy ezeket bevallja.

– Nos, én teljesen megbízom benned – felelte melegen Simmons. – Ha valaki meg tudja csinálni, az te vagy.

Simmons detektív-főfelügyelő nem sokkal ezután letette, és egyedül hagyta Helent a gondolataival. Nyúlfarknyi beszélgetésük felvidította, de tudta, hogy most még nem fog tudni ellazulni, tovább őrlődik majd a gyötrő félelmek és aggodalmak között. Otthagyta a tévét, és kimasírozott a konyhába egy pohár vízért, majd elindult kifelé, a kis teraszára.

Lakása a legfölső emeleten volt, ahonnan szép kilátás nyílt a városra. Helen gyakran végezte itt az estéit, hagyta, hogy kényeztesse a langyos szellő, miközben elhallgatta a Solent hajóforgalmának fojtott hangjait. Southampton zajos város, de az olyan éjszakák, mint ez a mostani, nagyon nyugodtak, sőt, andalítóak tudnak lenni, ami nélkülözhetetlen felfrissülés egy húzós napi munka után.

Helen a korlátba kapaszkodva lenézett a városra, amely ma éjjel hátborzongatóan gyönyörű volt a telihold izzásában. Erős szél fújt, szinte fojtogatta a forró levegő, és rendes körülmények között jólesőnek is találta volna a melegét. Ma este azonban a fuvallat nyugtalanító üzenetet hordott feléje, szirénák hangját. Helen feszülten figyelve betájolta magát, és lassan a hang irányába fordult. És akkor meglátta. Nem azt, amire számított – egy csomó villogó fényt, ahogy keresztülszáguldanak a városon –, hanem valami sokkal ijesztőbbet. Mert még ezen a kései órán is ki tudta venni az ezüstös félhomályban, ahogy egy hatalmas füstfelhő emelkedik az éjszakai égboltra.

MÁSODIK NAP

9. FEJEZET

A reggeli napsütés beáradt az ablakokon, és fénybe borította a konyhát. A Miele készülékek csillogtak, a kvarc munkalap szikrázott, még a Quooker csaptelep is kedvet kapott, és körbevillantotta a napsugarakat a tágas helyiségben. Lenyűgöző látvány volt – egy szemrevaló korabeli konyha világos, hívogató modernizációja –, Robert Downingot rendszerint mégis lehangolta ez a látkép, különösen, amikor ennyire híján volt az életnek.

Korábban ez volt a családi fészek, Alexia, ő és a fiúk sok-sok boldog órát töltöttek benne együtt, palacsintát sütöttek, szappanbuborékot fújtak, vasárnapi sültet tunkoltak. Aztán becsődölt a házasságuk, aminek az lett az eredménye, hogy rendszerint csak ő maga volt, meg a fiúk, néha pedig, mint most is, csak ő, mivel az ikrek az előző éjszakát az anyjuknál töltötték. Robert ettől az elszigeteltségtől általában elszontyolodott, elfogta a harag és az elégedetlenség alantas érzése, ami gyakran egész nap kitartott. Ma még szörnyűbbnek tűnt, mintha a fényűző, üresen kongó szoba a jövő víziója lenne, pillanatkép arról, hogy milyen lehet majd az élete, ha második helyezettként végez a közelgő gyermekelhelyezési tárgyaláson. Belegondolni is szörnyű – lesújtó ez a nyugalom, ez a némaság a hatalmas szobában.

A kávéskannát lecsapta a tűzhelyre, bekapcsolta a főzőlapot, aztán az órájára pislantott, mielőtt felkattintotta a rádiót, és már alig várta, hogy valami elterelje a figyelmét ezekről a negatív gondolatokról. Még mindig lehetetlenségnek tűnt, hogy az élete ilyen gyorsan, ilyen teljesen szétesett. Gyakran nem tudta megállni, hogy ne rágódjon el az apróságokon, a repedéseken, amelyeket észre kellett volna vennie, a ki nem mondott dolgokon. Igen, gyanította ő, hogy Alexia nem boldog, de azt soha nem gondolta volna, hogy máshol fogja keresni a szeretetet, és hogy nemsokára az a rohadék Graham fogja megjátszani az apukát az ő fiai előtt. A gondolatra még most is felforrt az agyvize…

Robert az elbűvölő feleség férjéből, a helyes fiúk apjából, az irigylésre méltó ház tulajdonosából, a rámenős, sikeres ügyvédből egy szempillantás alatt a ház tulajdonjogát és az ikrek felügyeletét szétziláló magányos agglegény lett, miközben jó apukája igyekezett lenni két nagyon összezavart fiúnak. Most olyan férfi volt, akit a nők megsajnálnak, ennivalót visznek neki, vigasztalják és bőségesen ellátják a boldogulására vonatkozó tanácsokkal. Az egész olyan hamisnak tűnt, és valahogy mégis ez volt a keserű valóság – egy férfi, aki egyedül maradt a gondolataival, és egyenesen belebámul a fegyver csövébe.

A kávéskanna bugyborékolni kezdett, miközben a helyi időjós tovább hadarta, hogy újabb tikkasztó nap köszönt a városra. Már csak ez hiányzott, egy újabb ellehetetlenítő forduló egy levegőtlen tárgyalóteremben, de ma legalább lesz egy kis morzsányi vigasza. Később elmegy a fiúkért, és hazahozza őket. Hogy ezt meddig fogja még csinálni, az kérdés, de arról gondoskodik, hogy ma este remekül mulassanak. Miután megcsinálták a házi feladatukat, rommá fogja kényeztetni őket – csokis sütis fagyi, egy családi csomag savanyú cukor, meg amit csak akarnak a Netflixen. Szomorú szíve a gondolattól dalra fakadt.

Az időjárás-jelentés befejeződött, helyét a hírolvasó komor hangja vette át, emlékeztetve Robertet, hogy ideje indulnia – tízre a bíróságon kell lennie. Fogta az idézést, és becsúsztatta a táskájába. Aztán odalépett a konyhapulthoz, hogy elvegye a töltőről a telefonját, de közben valami felkeltette a figyelmét, a bemondó szavai áttörtek a magába feledkezésén.

– …jelentős tűzhöz vonultak ki a város Locks Heath negyedébe.

Robert félbeszakította a készülődést.

– A tűz, amely egy roncstelepen ütött ki, órákig égett, kiűzve otthonaikból a helybelieket, de már megfékezték. A hampshire-i rendőrség megerősítette, hogy egyetlen sérült volt, a negyvenkét éves Declan McManus…

Robert odarohant a rádióhoz, és felhangosította.

– Jelenleg a Southamptoni Egyetemi Kórház égési osztályán kezelik, és noha eddig nem kaptunk friss híreket a javulása felől, a kórház személyzete azt megerősítette, hogy az állapota kritikus…

Robert szobormereven állt, nem tudta eldönteni, hogy aggódjon vagy örüljön. Még soha senkinek nem kívánt rosszat, de McManusszal, aki egy vérszívó parazita volt, kivételt tett. És most élet és halál között lebeg, sorsfordító sérülések tették nyomorékká. A riporter folytatta, felvázolta a rendőrség reakcióját és a tűzvész eredetére vonatkozó lehetséges teóriákat, amelyek legtöbbje mintha valami bűntett köré épült volna. Robert ottmaradt, ahol volt, itta magába a részleteket még akkor is, amikor a kávéskanna csörömpölni kezdett, hangosan bugyogott a háttérben, és ragacsos, forró tartalma kiömlött a makulátlan felületre. Már nem érdekelte a konyhája, a reggelije, de még a bírósági tárgyalás sem, amelyen meg kellett jelennie. Most csak egyetlen kérdés járt a fejében.

Életben marad-e Declan McManus, vagy meghal?

10. FEJEZET

Szemügyre vette az elé táruló látványt, és alig tudta elhinni, amit látott. A teljes pusztulás képe volt ez.

Helen tegnap éjjel azon nyomban hívta a Southampton Centralt, amint a tűzvészt észrevette – a zaklatott ügyletes őrmester megerősítette, hogy komoly tűz tombol Locks Heathben. Helen először abban reménykedett, hogy az incidens pusztán a hampshire-i tűzoltóság számára lesz érdekes, de amint az áldozat személyazonosságát megállapították, rögvest világossá vált, hogy a csapatának muszáj lesz nyomoznia. Declan McManus valamikor londoni zsaru volt, akinek hosszas korrupcióellenes nyomozás után tették ki a szűrét a testületből, aztán Southamptonban telepedett le, ahol magánnyomozóként dolgozott. Helen az utóbbi évek során többször is belébotlott, de azt sosem tudta, hogy hol az irodája. Egészen mostanáig.

Miután Hudson őrmestert elküldte, hogy kikérdezze McManus sokkos állapotban lévő barátnőjét, Helen a helyszínre indult. Az udvaron, amely két évvel ezelőttig egy ócskavas-kereskedő tulajdona volt, egy komoly tűz romjai hevertek szanaszét. Vigyázva átlépdelt az elszenesedett törmelékeken, sálját az arcára szorítva, hogy a tüdejét megkímélje a csípős szagtól, és óvatosan a konténerház felé tartott, mert nagyon szerette volna megtudni, hogy maradt-e valami abból, amiről most már feltételezte, hogy McManus idegközpontja volt. Azonban az ajtóban megtorpanva szemügyre vette a füstölgő hamvakat, és már tudta, hogy csalódást szánt neki a sors.

– Hát, nem mindenkinek az ízlése szerint való, viszont olcsó, és alapos renoválással…

Helen felnézett, és vezető törvényszéki szakértőjüket, Meredith Walkert látta közeledni. Ahogy mindig, steril kezeslábast, gumikesztyűt és maszkot viselt.

– Gondolod, hogy bármit is meg tudunk menteni? – reagált mosolyogva Helen.

– Nem biztos. Odáig még nem jutottunk, hogy ujjlenyomatokat gyűjtsünk. De ránézésre itt semmi sem volt tűzálló…

Helen szemrevételezte a megégett íróasztalt, az elpusztult kanapét.

– Bármi nyoma dossziéknak? Számítógépeknek? Merevlemezeknek?

– Semmi jelét nem látom iratszekrénynek. Pechünk van, ha kartondobozokban tárolta az aktáit. A számítógépek meg a merevlemezek nem élhettek túl egy ilyen méretű tüzet… Csak reménykedhetünk benne, hogy valahol ez alatt az egész fölfordulás alatt van egy széf, amelyben az iratait tartotta…

Helen bólintott, de tudta, hogy Meredith csak a sötétben tapogatózik valami után, amivel felvidíthatja.

– És lehet azt mondani, hogy a konténerház volt a tűz fészke? – kérdezett vissza a levegőbe szimatolva Helen.

– Igen. Üvegtörmeléket találtunk, és erős visszamaradt benzinszagot. Gyújtogatásra tippelek, bár még tovább kell kutakodnom, hogy biztos lehessek benne.

– Ha az volt – mondta a megfeketedett belsőt szemügyre véve Helen –, akkor ez az egész úgy borulhatott lángba, akár egy kazal rőzse.

– És Mr. McManust is magával vitte.

Helen bólintott, de nem szólt semmit. Akadt már dolga gyújtogatásos esetekkel, és mindig nyugtalan lett tőlük. Ez olyan egy érzéketlen, gyáva bűntett.

– És mi van az udvar többi részével? Azt is felgyújtották, miközben a támadó elment?

– Nem hiszem – felelte Meredith, és intett Helennek, hogy menjenek távolabb a konténerháztól.

Visszaereszkedtek a talajszintre, és óvatosan lépkedtek a körülöttük heverő kiégett tetemek között.

– A csapat a kunyhón kívül nem találta nyomát benzinnek, több helyen vannak viszont megégett ruhafoszlányok – égett farmeranyag, hogy pontos legyek –, ahol a kartondobozok meg a csomagolóládák lángra kaptak, és másodlagos tüzek gyúltak.

– Szóval, feltéve, hogy nem a gyújtogató volt hihetetlenül béna visszavonulás közben – fűzte hozzá Helen –, a ruha gyaníthatóan McManusé lehetett.

– Úgy tűnik. A pasi lángol, agonizál, kétségbe van esve. Miközben menekülni igyekszik a lángok elől, több akadálynak is nekiütközik…

– …és az udvar többi részét is felgyújtja.

– Többé-kevésbé erről van szó – erősítette meg Meredith. – Ami azt illeti, egész jó képet alkothatsz a haladási irányáról, ha megnézed a tűz útját, a szerteszét szórt ruhafoszlányokról már nem is beszélve.

Helen követte Meredith pillantását, és megkereste a bizonyítékokat jelölő számokat, amelyek mintha valóban láthatóvá tették volna a sebesült ember szeszélyes útját a konténerháztól távolodva. És miközben azokat nézte, valami beléhasított.

– A főkapu nyitva volt, amikor az egyenruhások megjöttek, igaz? – kérdezte újra Meredith felé fordulva.

– Ja. A lakatot feltörték.

– Akkor McManus miért nem egyenesen afelé tartott? Arra lett volna a leggyorsabb út a biztonságba, az utcára…

Meredith követte Helen pillantását, és észrevette, hogy McManus először a kapu felé indult, aztán hirtelen kitért balra, az udvar túlsó sarka felé.

– Talán veszített a lendületéből, már nem bírt koncentrálni? A sérülései minden tekintetben igencsak súlyosak voltak…

– Vagy talán valami érdekesebb dolgot látott meg ott…

Helen már az udvar keleti szélén húzódó kerítés felé tartott, McManus őrült táncát követve. Nemsokára ahhoz a helyhez ért, ahol McManus még mindig lángoló ruhában orra bukott, és már csak egy hajszálon függött az élete. A mentősök jelentése szerint hason fekve találták a földön, eszméletlenül, felhólyagzott bőrrel. Ezt figyelembe véve hihetetlennek, szinte lehetetlennek tűnt, hogy McManus még mindig él, és az életéért küzd a Southamptoni Egyetemi Kórházban. Az exzsaru nyilván küzdő típus, habár az nem kérdés, hogy a kilátásai még akkor is bizonytalanok, ha valami csoda folytán mégiscsak sikerül életben maradnia.

Helen leguggolt a piszokba, és McManus hason fekvő testének alakját fejben felvázolva szemügyre vette a talajt.

– Mire pályáztál, Declan…?

Helen tisztában volt vele, hogy Meredith figyeli őt; előrébb ment, és közvetlenül az esés helye mögött is megvizsgálta a talajt. És ekkor észrevett valamit. Egy ideje brutálisan meleg volt – szabályos nyári hőhullám –, de két estével ezelőtt olyan vihar tombolt, amilyent az Egyesült Királyságban ritkán látni. Eső korbácsolta a várost, szennyet és mocskot hagyva maga után, és itt, ebben a repedezett, poros talajú udvarban megmaradtak a vihar leülepedett nyomai. Közvetlenül McManus fekvőhelye előtt, már elérhető távolságon kívül volt egy kis sáros pocsolya, amelynek a szélén egy részleges lábbelinyomnak tűnő valami látszott.

– Ide nézz.

Meredith engedelmeskedett a felszólításnak, és leguggolt, hogy megvizsgálja.

– Ez valamilyen edzőcipő, gondolom. Negyvenkettes, negyvenhármas?

Már intett is az egyik fényképésznek, hogy jöjjön oda.

– Gondolod, hogy ő a gyújtogatónk?

– Logikus lenne. Végrehajtja a gonosztettet, biztonságos távolságba húzódik, hogy onnan nézze végig a tűzvészt, aztán McManus minden várakozással ellentétben megmenekül. Talán a kapu felé indul, aztán irányt változtat, amikor meglátja, hogy áll itt valaki. Talán azt hiszi, hogy ez a valaki segíteni fog neki. De az is lehet, hogy tudja, ez a valaki végezni akar vele, és szembe akar vele szállni…

– Nem semmi látvány lehetett, ahogy feléd tart, és közben ég a ruhája, lángol a haja.

– Pontosan – morogta Helen, és már a hátrálás jeleit kereste.

Ellépett a pocsolyától, és végigpásztázta a talajt. Itt keményebb volt, a kerítés felé emelkedett, de a menekülő gyújtogató útja így is nyilvánvaló volt, a felkavart por mintái és a már ismerős edzőcipő részleges lenyomatai megmutatták a menekülési útvonalát.

– Most már csak azt kell kiderítenünk, hogy jutott ki…

Helennek elhalt a hangja, mert közben már meg is válaszolta a kérdését. A lábbelinyomok egyenesen a telekhatárhoz vezettek, ahol egy szakadást vett észre a drótkerítésen. Nemsokára mindketten ott guggoltak mellette, és a szétszakított drótot fürkészték, meg a talajt mögötte, remélve, hogy további bizonyítékot találnak a gyújtogató visszavonulására. Végül is Meredith volt az, aki először vette észre.

– Ott.

Helen követte a másik kinyújtott ujjának vonalát. Először nem látta, hogy Meredith mit próbál mutatni, de aztán hirtelen észrevette. Az egyik törött drót recés végén egyetlen tengerészkék szövetszál akadt fenn.

11. FEJEZET

Sandra Keaton az összeomlás szélén billegett, bármelyik pillanatban összeroppanhatott.

McManus fiatal barátnője nagyot szívott hosszú cigarettájába, és Joseph Hudson őrmesterre meredt, vörösre sírt szeme még több könnyel fenyegetett. Amennyire Hudson meg tudta állapítani, a McManusszal való kapcsolata legföljebb alkalmi volt, de azért nagyon a szívére vette a férfi elleni támadás hírét, nem bírt megszabadulni a képtől, ahogy a szeretője bevilágítja az éjszakai égboltot, a bőre és a haja sistereg a hőségtől.

– Szóval mikor volt utoljára Declannel? – folytatta szelíden Hudson, igyekezve újra a beszélgetésre koncentrálni.

A fiatal nő szipogott, és agresszíven törölgette az orrát, miközben a válaszon gondolkodott.

– Pár napja, de nem maradt ott, vagy ilyesmi. Nagyon zabos volt…

– Mert?

– Nem miattam – hárított védekezőn a lány. – Csak a melóval volt valami baja. Gondolom, foglalkozási ártalom…

– Miféle baja?

– Valaki megpróbálta átverni.

– Kicsoda? – kérdezte előrehajolva Hudson.

– Hát épp ez az, hogy nem tudta…

Újra beleszívott a cigarettába, és beletúrt hosszú, egyenes hajába. Fura egy pár voltak, az nem kérdés; a lány jó húsz évvel fiatalabb és jóval vonzóbb volt McManusnál. Ugyanakkor kriminálisan hiányzott belőle a magabiztosság, és talán lenyűgözte őt Declan múltbeli rendőrtiszti karrierje meg a magándetektívként való mostani reinkarnációjának titokzatos „varázsa”.

– Egész pontosan mi történt?

– Semmi különös. Úgy egy hete valaki megpróbált betörni hozzá. Van egy bérelt lakása odaát Thornhillben…

– Tudjuk.

– Na szóval, valaki megpróbálta erőszakkal kinyitni az ablakot, amíg ő oda volt. Elég szar munkát végzett, akárhonnan nézzük… ki kéne cserélni, bár…

A lány elidőzött a gondolatnál, talán azon tűnődött, hogy Declan vajon lesz-e még valaha annyira jól, hogy felügyelje a javítást, és hogy nem kellene-e esetleg neki csinálnia vele valamit.

– Mit kerestek?

– A laptopját. Az összes aktáját azon tartja.

– Miért olyan biztos benne, hogy azt keresték?

– Mer’ két napja megszerezték.

– Ték?

– A pasi, a csaj, az, akármi…

– Hogyan?

– Fölfeszítették a kocsija csomagtartóját. Otthagyta, amikor bejött hozzám.

Világos, hogy McManus nem sokáig maradt Sandránál, ami elgondolkodtatta Hudsont, hogy vajon pontosan milyen természetű is a kapcsolatuk, pedig tudta, nem engedheti meg magának, hogy elkalandozzanak a gondolatai.

– Valaki ellopta a laptopját?

– Az összes melója, az egész nyilvántartása odalett, sitty-sutty… – mondta mindentudóan a lány, mintha a kirakósnak egy jókora darabjával járulna hozzá az ügyhöz. – Volt egy-két papírdossziéja is valahol, de azok főleg régi nyomozásokról szóltak.

– Úgy látszik, sok mindent tud a dologról.

– Ezt-azt elmondott nekem.

– Részleteket a nyomozásairól?

– Nem neveket vagy ilyesmit, azt mondta, az nem lenne „professzionális” dolog.

Úgy ejtette ki a szót, mintha valami egzotikus dolog lenne.

– Tehát azt nem tudta, hogy akkor éppen kinek dolgozott… mármint az utóbbi időben?

– Rengeteg mindent elvállalt, amit csak megfizettek, de tényleg. Magáncégeket, biztosítókat, egyéni ügyfeleket, asszonyokat, akik szerint a férjük szórja a pénzt, munkaadókat, akiknek a szemét is kilopta a személyzet. Nem volt válogatós.

Hudson ezt nem nagyon tudta elhinni.

– És Declannek se volt ötlete, hogy ki vihette el a laptopot?

– Hát épp ez az, ettől rágott be annyira. Rengeteg ellensége lett az utóbbi években. Olyanok, akiket lebuktatott, akiknek az üzletét fenyegette, sőt, akiket letartóztattatott. Az az igazság, hogy tucatnyian vagy még többen vannak, akik szívesen nekiestek volna…

Sandra ekkor elhallgatott, mártíromságot szenvedett szeretőjének képe újra feldúlta lelki nyugalmát. Egyetlen könnycsepp gördült le az arcán, miközben letüdőzte a nikotint, és próbálta megemberelni magát. Hudson megőrizte derűs, profi arckifejezését, de odabent pontosan tudta, hogy mit érez a lány. Sandra egyértelműen azt gondolta, hogy reménytelen az ügy, hogy a lehetetlenség határát fogja súrolni a lehetséges gyanúsítottak számának leszűkítése, Hudson pedig nem tudott vitába szállni ezzel az értékeléssel. Declan McManus egy tetves hazárdjátékos, akinek nemigen vannak se erkölcsei, se skrupulusai, aki bárkiről készségesen lerántja a leplet, hogy némi könnyű pénzhez jusson. Túl sokáig ütötte az orrát olyan dolgokba, ahol nem fogadták szívesen, és talán nem is meglepő, hogy valaki megpróbálta örökre elhallgattatni. Hogy aztán egy éppen folyó nyomozásnak akartak keresztbe tenni, vagy valami régi adósságot akartak rendezni, az nem világos, de ahogy Hudson lezárta a kihallgatást, nem maradt kétsége afelől, hogy hacsak valami csoda folytán McManus fel nem épül, a támadóját megtalálni olyan lesz, mint egy tűt keresni a szénakazalban.

12. FEJEZET

Helen átpréselődött a kapuszárnyak közti résen, és gondolataiba merülve elballagott az udvartól. Hasznosan telt az idő Meredithszel – úgy érezte, elég világos elképzelésük van arról, hogy mi történt, és talán még némi értékes közvetett bizonyítékot is begyűjtöttek –, de a bűntény indítékát homály fedte, és ez alighanem így is marad, hacsak nem tudnak előbányászni valami hihető infót arról, hogy miben mesterkedett McManus az utóbbi időben. A gyilkos szándék egyértelmű, az pedig, hogy McManus még mindig kapaszkodik az életbe, akár még hasznosnak is bizonyulhat. Valószínű, hogy még napokig, talán hetekig nem lesz kihallgatható állapotban, de az életben maradása esetleg valami elhamarkodott cselekvésre ösztönzi majd a támadóját. Vajon kísértésbe esik, és kapcsolatba lép a kórházzal? Talán még oda is megy, hogy utánanézzen a sérült detektív állapotának?

Helen még végig se gondolta, máris tudta, hogy erre nem sok esély van. McAndrew nyomozónő jelenleg McManus thornhilli lakásában van, miközben Hudson McManus barátnőjével beszél – ők talán majd kiderítenek valamit, de McManus kaotikus életstílusát és szerteágazó nyomozásait tekintve hiú reménynek tűnt azt hinni, hogy majd egyetlen kiugró gyanúsítottra bukkannak. Helent lehangolta a gondolat – milyen jól jönne egy könnyű eset, egy sima nyomozás, ami javítaná a közhangulatot, és emlékeztetné rá a hatalmat, hogy ők igenis értik a dolgukat. Mostanában azonban mintha csak elvétve lenne részük szerencsés véletlenekben.

Helen a motorja felé caplatott, és ahogy közeledett hozzá, még jobban elromlott a hangulata. Provokatívan az ő Kawasakijára tehénkedve Emilia Garanita állta az útját.

– Lefelé! – vakkantotta Helen dühösen, amiért az újságírónőnek egyáltalán megfordult a fejében, hogy hozzáérjen a mocijához.

– Neked is jó reggelt, Helen – csiripelte vissza Emilia, és a kezét még végigfuttatta a bőrnyergen, mielőtt vonakodva fölegyenesedett volna. – Mi az ábra?

Miközben ezt kérdezte, az ajka huncut mosolyra rándult, és pillantása a Helen mögött füstölgő romokra tévedt.

– Van valami forró nyom?

– Vicces vagy – morogta Helen, ahogy a motorja felé elhúzott a másik mellett.

– Azt mondják. De ez itt nem tréfadolog, igaz? – Emilia a tetthely felé intett. – Gyújtogatás, emberölési kísérlet, vagyoni károkozás – folytatta az újságíró. – Van ötleted, hogy ki akart ártani McManusnak?

Mint mindig, most is bosszantóan naprakész volt.

– Délután sajtótájékoztatót tartunk, Emilia. Ha érdekel…

– Á, tudok róla – legyintett elutasítóan az újságíró. – Csak azon tűnődtem, hogy te gondolsz-e egy konkrét gyanúsítottra. Valakinek kimondottan ő volt a célpontja? Vagy véletlenszerű támadás volt? A nagyközönségnek van félnivalója?

– Nincs, a nagyközönség tökéletes biztonságban van.

Helen felkapaszkodott a motorra, és ráadta a gyújtást, jelezve, hogy vége a beszélgetésnek. Garanita azonban még nem végzett.

– Tényleg? Én nem ezt érzem, egyáltalán nem. Rablótámadások, betörések, autólopások, tüzek, amit akarsz. És mekkora a felderítési arányotok? Nulla. Annak alapján, amit én látok, nagyon úgy néz ki, hogy a város elszabadult, hogy vesztésre állunk egy példátlan bűnözési hullám kellős közepén…

Helen most az egyszer hajlamos lett volna egyetérteni vele. Pillanatnyilag valóban úgy érezte, hogy elszabadultak a dolgok. De arról szó sem lehet, hogy ezt beismerje.

– Jót beszélgettünk, Emilia. De most már tényleg men…

– Nem érezted még úgy, hogy túl régóta végzed ezt a munkát? Hogy esetleg már nincs mit adnod?

A kérdés nyíltsága megtorpanásra késztette Helent. A hét elején ő is pont ugyanezen tűnődött, de aztán Grace Simmons felügyelő véget vetett ennek a bizalmi válságnak, miután emlékeztette őt a rengeteg múltbeli sikerére. De azért a kérdések, a kételyek megmaradtak. Emilia Garanita mintha megérezte volna ezt, és szélesen mosolygott, miközben Helen válaszára várt. Helennek azonban esze ágában sem volt beszállni ebbe a hintába – sem most, sem semmikor –, inkább lehajtotta a plexit, és Garanitát porfelhőbe borítva elrobogott.

Helen száguldva távolodott, de a szeme közben a visszapillantóra tévedt. És ott állt az újságírónő, aki egy cseppet sem zavartatta magát az ő hirtelen, agresszív távozásától. Sőt, Garanita mintha jól mulatott volna, arcán széles vigyor terült el. Helen ettől a látványtól émelyegni kezdett – nem is csak Emilia mindentudó ravaszságától, magabiztosságától, attól, ahogy kiélvezte az ő mostani kínos helyzetüket, hanem már magától a jelenlététől is. Garanita mindig is szálka volt a szemében, de most még inkább a zaklatás eszközének tűnt, mint valaha. Mindig a többiek előtt járt, mindig azon melegében szagot fogott – ami azt illeti, amikor Helen kutyaszorítóban volt, szédelgett az újabb vérontástól meg tragédiától, biztos lehetett benne, hogy ha felnéz, Emilia Garanita fog ott állni az arcán elterülő mosollyal, készen arra, hogy belé döfje a kést.

13. FEJEZET

Undorodva és ijedten nézett föl a graffitire.

Lilah Hill későn ébredt, behabzsolta a reggelijét, majd fogta a bringás sisakját, és végigrohant a folyosón, mert nem akart elkésni a munkából. De ahogy a bejárati ajtó közelébe ért, az üvegen át látta, hogy valami nem stimmel, hogy valaki elcsúfította kicsiny otthonukat. Dühösen és nyugtalanul vágta ki az ajtót, mert látni akarta az okozott kárt, igazolni akarta maga előtt, hogy csak valami kölykök hülyéskedtek. Szíve mélyén azonban tudta, hogy ez a megszentségtelenítés vészjóslóbb gyökerekkel rendelkezik, és a szeme elé kerülő látvány is ezt igazolta, szertefoszlatva hiú reményeit. A bejárati ajtóra és a mellette lévő ablakra hatalmas, fekete horogkeresztet mázoltak.

A lélegzete is elállt tőle. Egy szimbólum, amely megannyi gyűlöletet, fanatizmust és megvetést rejt magában. Ők ketten Martinnal fiatal fekete párként már megtapasztalták a durva bánásmódot és az előítéleteket, de még soha ilyen nyíltan és személyre szólón, sohasem az otthonukban, és ettől remegni kezdett ijedtében.

Egy, vagy talán két percig is ott maradt, két karjával átölelve magát, csak aztán eszmélt rá, hogy mások is észrevették a házuk ellen elkövetett támadást. Maroknyi szomszéd gyűlt össze az utcán nézelődve és beszélgetve, miközben helybeli iskolás gyerekek mentek el mellettük, útközben meg-megállva, hogy szemügyre vegyék a félelmetes jelképet. Lilah fura és nevetséges módon feszengett, sőt, szégyellte magát, mintha ez az indokolatlan vandalizmus valamiképpen az ő hibája lenne. Ők voltak az utcában lakó egyetlen fekete házaspár, amitől mindig is kényelmetlenül érezte magát, ez a támadás pedig megtízszerezte a nyugtalanságát.

– Martin!

Halk és rekedtes volt a hangja, de a döbbenetét és a szorongását nyilván közvetítette, mert pillanatok alatt megjelent a férje. Ahogy kilépett, megfordult, hogy szemügyre vegye a kárt.

– Nézd, mit műveltek – suttogta reszketeg hangon Lilah.

Martin kifürkészhetetlen arckifejezéssel tüzetesen megvizsgálta a szvasztikát.

– Akkor csinálhatták, amikor aludtunk… – folytatta könnybe lábadó szemmel Lilah.

Rémes gondolat volt, hogy miközben ők édesdeden aludtak, valaki odalopózott a bejárati ajtajukhoz, és most arra számított, hogy Martin majd dühösen, káromkodva, őrjöngve fog reagálni. Ám meglepetésére a férfi egyszerűen csak megcsóválta a fejét, és visszament a házba.

– Martin? Hová mész?

Lilah hangja szánalmasan, kétségbeesetten csengett, és többé-kevésbé így is érezte magát. Ráébredve, hogy milyen látványt kezd nyújtani, megpróbált úrrá lenni az érzelmein, hogy újra összeszedje magát. Pár lépéssel eltávolodott a háztól, és fölemelte a mobiltelefonját, hogy lefényképezze az elcsúfított homlokzatot. Martin azonban épp eközben jött ki újra, és elrontotta a felvételt. Lilah nagy meglepetésére egy vödör szappanos vizet és szivacsot hozott.

– Mit csinálsz? Nem törölhetjük le! – kiáltotta feléje sietve Lilah.

– Te így akarod hagyni?

– Nem, dehogyis. De muszáj pár képet készítenem róla. Plusz a rendőröknek is látniuk kell.

– Kihívod a rendőrséget?

Nehezen lehetett eldönteni, hogy gúnyolódik-e, vagy őszintén meglepődött.

– Persze hogy ki. Ezt be kell jelentenünk.

– Sokra fogunk menni vele.

– Nem hagyhatjuk egyszerűen annyiban.

– Hát, hívd ki őket, ha akarod, de akkor majd neked kell eltakarítanod.

Lecsapta a vödröt, és indulni készült. És Lilah ekkor meglátta a ropogós fehér inget és az elegáns tengerészkék nadrágot.

– Állásinterjúd lesz… – mondta szégyenkezve, amiért megfeledkezett róla.

– És nem akarod, hogy lekéssem, igaz? Te rágtad a fülemet, hogy szerezzek állást.

– Persze hogy nem akarom.

– Helyes, mert nem fogom hagyni, hogy bárki visszatartson. – Miközben beszélt, felnézett a graffitire. – Főleg nem ezek az agyatlan idióták. Kívánsz szerencsét?

Lilah megtette, amire kérték, melegen arcon csókolta a férfit, de a szívét nem tette bele. Martinnak persze hogy mennie kellett, nem hagyhatta, hogy megfélemlítsék, de most tényleg itt hagyja őt egyedül?

– Mi lesz, ha visszajönnek?