365 IDÉZET

Prieger Zsolt

válogatása

részlet

Válogatás © Prieger Zsolt, 2025

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Kedves Tóni!

Naponta lapozlak, és mintha a rokonom volnál, úgy járok hozzád a temetőbe, és úgy is szólok hozzád, sokszor félhangosan. Dumálunk. A temetőbe is úgy megyek, mint például a Margitszigetre, csak nem egy diáklánykorú szent sírjához botorkálok a romok között, mint valami régi legendában, amit írhattál volna te is, hanem a sírodat keresem a Fiumei úton.

Nem megyek minden nap, de minden nap eszembe jut rólad valami. Ma például az, hogy amikor érted mentek a balfi barakkokhoz, te hallani sem akartál róla, hogy barátaid nélkül elhagyd a tábort. És hogy azért nem szökhetsz meg, mert eddig még soha életedben nem követtél el törvénysértést. Érti a kedves olvasó? Törvénysértést!?!

Szemben veled a robusztus Kossuth-mauzóleum, a nevedről leszedem a jeges masszát, hógolyót gyúrok, és eldobom Vörösmarty felé. Nagy dobás, nyugtázod, a vele szemben pihenő Arany János és kedves felesége is nevetnek rajtunk.

Jó itt a társaság, Tóni. És az a jó benne még, hogy viszonylag állandó. Jóban vagytok, jóban vagyunk. Sokan fekszenek itt, akiket szeretettél, te, aki még a mezítlábas balfi télben, a négy számmal nagyobb fapapucsban csoszogva is elegáns maradtál, akinek akkor már nem jutott ugyan minden lépésre egy aforizmaszerű félbekezdés, de annak a kevés dumádnak is a csodájára jártak, mint anno az irigy Pesten. Mert Balfon is tanítottál, és főleg vigasztaltál, néha még szavaltál is a hóesésben. Talán két perccel agyonveretésed előtt is valami sztorin törted a fejed – valami rózsakeresztes asszociáción, valami szerelmes soron, amit képeslapra írhatnál, vagy falra, kőbe véshetnél, vagy amit csak simán hazaküldhetnél Klárának.

Olvastam egy rólad szóló emlékezésben, hogy állandóan mosolyogtál. Akkor is, ha rossz volt a hangulatod. És a járásod! Az is annyira jellegzetes volt állítólag. Mert csaknem utánozhatatlanul jártál: kicsit lábujjhegyen, a sarkad nem érintette a földet. A barátaidnak az volt az érzése, hogy lebegsz.

Mintha kicsit az apánk is volnál – noha még ma sem vagy teljes jogú tagja a nagy irodalmi kánonnak, vagy minek, mert csapongó, mindent egyszerre akaró stílus- és zsánervándor vagy –, akit idézünk nap mint nap, villamosmegállókban, könyvesboltok polcain turkálva. Mert itt vagy. Olvas gyerek és öreg, mert egyszerre vagy meseíró, lektűrszaki és enciklopédikus, nyugatos és napkeletes, akit urbánus és népies csajok egyszerre kérnének fel táncolni az össznemzeti maszkabálban, ahol végre minden mindennel összekeveredik, és ahol eltűnnek nemcsak a gátlások, de azok a fránya skatulyák és előítéletek nemcsak Blut und Bodenról, de magas- és alja-irodalomról is, s akinek sziporkázó stílusát ma olvasáspropagandaként adjuk át barátaimmal irodalmi esteknek nevezett előadásokon és vidám beszélgetéseken, mert olvasni szexi – ha valakitől, hát tőled végre megtanulhatnák, drága Tóni.

Képzeld, ezeken az esteken mindig pazarul csillognak a szemek, egy csomószor majdnem elbőgöm magam, annyira érzékenyen reagál a szövegeidre a többgenerációs közönség, megnyílnak és beszélnek a jelenlévők, mintha terapeutánál lennének, szóval ők is majdnem elsírják magukat rendszerint. Ezt teszed velük a történeteiddel, amiket persze nem egyszer gyorsan és kapkodva írtál le, mert közben a cipőfűződdel vagy az osztálynaplóval babráltál, de valahogy mégiscsak amolyan füveskönyvbe való életbölcsességek lettek belőlük, amiken most, teszem azt Győrben vagy Kelenföldön, elsírják magukat nyugdíjas tanárnők és kezdő színészek. Ezekből válogattam 365 darabot ebbe a könyvbe a következő lapokon, de egészen biztos, hogy holnap már teljesen más szövegrészleteiddel állnék elő, mert tényleg kimeríthetetlen vagy.

És közben hűséges is, igen! Például nem mentél el vendégtanárnak a Columbiára sem. Pedig életmentő lett volna, és nagyon komolyan törtétek is a fejeteket otthon az elutazáson. Végül azonban nemet mondtál. Azt írtad indoklásul, hogy nem tudod elképzelni, hogy mit is kezdenél olyan hallgatókkal, akikkel nem beszélgethetsz Vörösmartyról, akiknek nem tudsz felolvasni magyarul Vörösmartyt. Enélkül – tetted hozzá – viszont a tanításnak sincs értelme…

És nem hiszed el, de múltkor csak úgy engedett el valaki Dunaújvárosból, hogy ha egy verset elmondhat rólad a kijáratnál, és a te teljes életed benne volt abban a versben. Nem volt jó vers, de te örültél volna neki. Én is örültem. Máskor diákok jönnek közel, és kérdezik valamelyik műved apropóján, hogy „ugye ennek később lesz még mélyebb és még mélyebb tartalma, az egyelőre még számomra elrejtett üzenete napvilágra kerül, ugye, majd ha nemcsak 18 éves leszek, hanem sokkal több?”.

Persze, hogy lesz, persze, hogy napvilágra kerül – mondom akkor, mert te az olvasó minden évtizedében más fénytörésben láttatod a műveidet. A csillogás, a majdnem rokokóba hajló hülyéskedés csak álca, a mélyben vér, halál és spiritualitás van – nyugtatom őket. Meg is nyugszanak, nevetnek.

Megőriztem egy elképzelhetetlenül álomszerű emlékezést rólad, kicsit idevarázsolja, ki is lehettél valójában: „Szerb Antal bennünk mélységes tiszteletet ébresztett, hiszen addig csak középiskolai tanárokról hallottunk. Emberfeletti lénynek képzeltük. Megközelíthetetlennek, hatalmasnak, aztán kaptunk egy kicsi, törékeny, szemüveges, jóságos embert. Az óráin béke volt, csend és rend és fegyelem helyett figyelem. Addig így volt, amíg nem jött a háború, az antiszemita lárma, a nyilaskeresztes párt jelvényét fel is tűzték többen az osztálytársaink közül. – Majd meglátjátok, ha a párt átveszi a hatalmat, mondta mindig Lajos. Egy alkalommal Szerb tanár úr az emberi összetartozás fontosságáról beszélt, amikor hirtelen, minden ok nélkül Lajos felkiáltott: – Akkor is éljen Szálasi! Az osztályon döbbent némaság lett úrrá. Szerb Antal néhány másodpercig fürkészte a fiú arcát, majd a tőle megszokott halk hangon csupán ennyit mondott: – Ízlés dolga, fiacskám.”

És igen, rajtunk is döbbent némaság, de ahogy az előbb is írtam, nemcsak sírunk, hanem nagyon sokat nevetünk, sőt, röhögünk is olvasásod közben, vagy ezeken az esteken, mert a humorod ma is hat, mi több, üt, pofán ver. Igen, szeretem a poénjaidat, meg elég ránézni a képedre, a csillogó hajadra, találkozni a tekinteteddel, beleolvasni A királyné nyakláncába vagy valamelyik pompás esszédbe, akár a Budapesti kalauzba, és valahogy megnyugszik tőled az ember, mert nemcsak az Utas van.

Apropó, miért éppen az Utas? – kérdezik sokan. Miért az az embléma, a címer? Az Utas először sima Itália-, aztán utazás-, majd fejlődésregény, majd halálkultusz, és a végén amolyan sunyi feltámadás, örök gyereknek maradás, afféle apu-anyu pénzéből gazdálkodj okosan – dadogom a választ. Máskor meg mást jelent és üzen, mert mindig más ötleteket adsz, és másképp irányítod a rólad folyó diskurzust. Komplex és misztikus vagy, na. Univerzális, de az egyik legolvashatóbb, aki valaha szembejött velünk. És hiába mondtad és írtad szomorúan, hogy a katolikus ideáltól messze kerültél, mert én meg azt mondom, hogy katolikusabb, szabadabb írónk sosem volt, mint te. Mert a katolicizmus nyitottságot, beengedést jelent, nemcsak egyetemességet. Azt jelenti, hogy atya-fiú-szentlélek módra többdimenziósok vagyunk, nemcsak karót nyelt filoszok, részeges művészek, nem. Mert dalszövegeket is olvasunk és focistainterjúkat is, suliban tanítunk és utána gyerekekkel fogócskázunk, fákat ölelünk át, és hülyék vagyunk, néha meg egész okosak.

Mit írhatnék még? Tán hogy a halálod évfordulóján idén éppen nem szakadt a hó, meg hogy az általad megírt „szörnyeteg” itt van azóta is a kapuban, éppen teszi rá a lábát a Zeitgeistre, de közben sokan csak legyintenek erre. Hiszen megírtad azt is, hogy az emberek nem figyelnek erre a „szörnyetegre”, mert intézkednek, a feltalálók meg csodákat találnak fel, az idealisták ellenállásra és hősi halálra buzdítják a lakosságot, a gazdag emberek meg már rég elmenekültek külföldi fürdőhelyekre. De vannak sajnos, és ők vannak a legtöbben, akik tömegpszichózisnak tartják az egészet, a szörnyeteget pedig puszta kitalációnak. De adtál reményt is, igaz, amolyan paradox, szerbes esélyt: hiszen „nálunk […] nem a ráció számít. Ráció szerint már rég elpusztultunk volna. Akik Magyarországon logikusan gondolkoztak, mindig kétségbeestek. Itt a remény a reménytelenségben van. Abban, hogy a végső órákon, amikor a nemzet sorsán őrködő riadtan takarja el a szemét, amint örvény felé közeledünk – hirtelen titkos erőtartalékok nyílnak fel a lélekben. Erőtartalékok, amelyek túl vannak minden ésszel, akarattal elérhető dolgok határán; erők, amelyek kegyelemszerűen jönnek, amikor már mindenről le kell mondanunk.”

Akkor maradjunk ennyiben. És bocsáss meg nekem ezekért a tétova, személyes sorokért, írhattam volna tényleg csak annyit, hogy csókolom azt a szép, tiszta angyalarcodat.

És ígérem, hogy olvasunk majd minden nap. Ebben a könyvben például egészen biztosan.

Köszönök mindent,

Prieger Zsolt

01.01.

– My way is to begin with the beginning, szokásom a kezdetén kezdeni – mondta Lord Byron, és ő csak tudta, mi illik, ha előkelő angolokról van szó.

01.02.

Üdvözöljük az olvasót, tiszteletteljesen és csendes örömmel. Olyan időket élünk megint, mint amilyen a magyar irodalom heroikus kora, Kazinczy és Kölcsey napjai voltak: a belső parancsra érdeklődők úgy megfogyatkoztak, hogy ma a magyar írás sorsával foglalkozni újra nemzeti tett. Irodalmunk történetével foglalkozni […] ma újra a kulturális lojalitás kérdése. Az idegenbe szakadt magyarok ezzel tanúsítják, hogy hűek maradtak a szellemhez. A közös kultúra, a közösen átélt emberi értékek tarthatják csak össze a sokfelé szétszórt magyart. Magyarnak lenni ma nem állami hovatartozást jelent, hanem az érzésnek és gondolatnak egy specifikus módját, ami ezer év értékeiből szűrődött le: kultúrát. Minden történetírás, minden szellemtudományi munka legfőbb célja máma kulturális lojalitásra nevelni. Amíg kultúránkhoz hűek maradunk, önmagunkhoz vagyunk hűek. Azért: üdvözöljük az olvasót.

01.03.

…a magyarság az elnyomatás végzetes óráiban még inkább megtalálta magát, még magasabb rendű erkölcsi bázisra épített, mint a forradalom vad napjaiban. A passzív rezisztencia, az összeszorított fogú, vaserejű dac jobban megfelel a magyar eidosznak, mint a lázadás és forradalom.

01.04.

Olyan buzgó katolikus volt, amilyenek zsidók szoktak néha lenni, akikben az évszázadok öröksége még nem koptatta el a katolicizmus nagy megrendüléseit. Nem úgy volt katolikus, mint az áhítatos és szegény sorsú osztálytársak, akik naponta áldoztak, kongregációba jártak, és egyházi pályára készültek. Azoknak a katolicizmusa alkalmazkodás volt, az övé lázadás, szembeszállás az egész hitetlen vagy közömbös világgal. Mindenről katolikus véleménye volt, a könyvekről, a háborúról, az osztálytársakról, a tízórai vajas zsemléről.

01.05.

Én a várossal akarom önt megismertetni, azt hiszem, a házak az igazán lényegesek. De talán nem is a házak: az utcák egymásra hajló erotikája, melyben néha erő fejeződik ki és olykor grácia, a forgalmak hőfoka talán, a közterek és a szobrok éghajlati viszonyai, az autóbusz-számokkal kapcsolatos irodalmi asszociációk vagy valami ilyesmi…

01.06.

A magyar megelégszik azzal, hogy elgondolja, esetleg elmeséli, hogy hogyan is kellene megtennie a dolgokat, és a megvalósítást rábízza másra, a sorsra, semmire.

01.07.

Mennyi mindent máskép hívnak ma, mint azelőtt. A semmittevést ma kikapcsolódásnak hívják, a krémpitét krémesnek, a gyávaságot gátlásnak vagy másképp korszerűségnek, a termetet alaknak, az ostobaságot ideológiának.

01.08.

Mert te is tudod jól, hogy gazdasági szükségszerűség nincs. A gyakorlati élet mítosz, blöff, amit azok találtak ki a maguk vigasztalására, akik nem képesek szellemi dolgokkal foglalkozni.

01.09.

Róma mellett eltörpült a többi olasz város mind… Mert Rómában egyedül volt és felsőbb útmutatásból, úgy érezte. Amit Rómában látott, minden a végzetesség jegyében állt. Máskor is találkozott már ezzel az érzéssel, hogy egy hajnali sétán vagy egy különös késő nyári délutánon minden megtelik ritka és szavakban ki nem fejezhető értelemmel, de itt ez az érzés egy pillanatig sem hagyta el. Máskor is messzefutó sejtelmeket ébresztettek benne az utcák és a házak, de soha annyira, mint Róma utcái, palotái, romjai, kertjei.

01.10.

A nagy emberek, mikor már nagy emberek, túlságosan hasonlítanak egymásra.

01.11.

Ha a régi magyarok is olyan bizalmatlanul fogadták volna a jövevényszavakat, mint kortársaink, a magyar nyelv kifejezőképessége olyan szegényes lenne, mint amilyen csodálatosan gazdag napjainkban.

01.12.

…a mai sport, professzionistáival, rekordhajszolásával, túlságosan „komoly dolog”; különben is elvesztette minden kapcsolatát a szertartással, melynek része volt a görög időkben.

01.13.

…természetesen egyáltalában nem kívánjuk azt mondani, hogy üdvös lenne, ha politikusaink között sok lenne az író. A legtöbb írónak sokkal jobb, ha megmarad az irodalom mellett, mind az irodalom, mind a politika szempontjából. A jó írót legtöbbször kár elvonni az alkotástól, a középszerű író pedig az irodalomban kevesebbet árt középszerűségével, mint a politikában.

01.14.

Ki tudja, meddig mehetek még Olaszországba, meddig mehetek, mehetünk még egyáltalán valahová, hiszen a fejlődés útja az, hogy az ember nem fogja elhagyni az államot, amelynek polgára; a németeknek milyen sokáig kellett ezer márka büntetést fizetniük, ha át akartak menni Ausztriába és egyébként is milyen nehéz valahová elutazniuk, az oroszok pedig már hány év óta nem utazhatnak egyáltalán sehova sem. A külföldi utazás nem primer életszükséglet és a totális állam bizonyára előbb-utóbb ki fogja mondani az elvet, hogy az igazi hazafi nem hagyja el hazája területét, az igazi hazafi otthon ül.

01.15.

Bennem sokkal nagyobb tudásszomj van, mint amennyit anyagilag megengedhetek magamnak.

01.16.

A halálvágyat a mediterránoknak sikerült szublimálni és racionalizálni, vagyis magyarul, a halálvágyat túlvilági utáni vággyá hígították, átalakították a halál-szirén szörnyű szexepiljét a mennyei karok és rendek angyali zenéjű hívószavává. Most már nyugodtan vágyódhatott a hívő szép halál után; nem a meghalás pogány örömei után vágyódott, hanem a mennyország civilizált és tisztes örömei után. A nyers, ősi, pogány halálvágy pedig száműzetésbe ment, a vallás alatti rétegekbe, a babona, boszorkányság, sátánosság elemei közé […] a civilizált társadalomban a halál egészben véve a tabu-fogalmak közé került. Nem illik beszélni róla, a nevét körülírják, mint valami disznóságot, és a halottból, a hullából megboldogult, elköltözött és néhai lesz, mint ahogy az emésztés aktusait körülírják.

Tartalom

Kedves Tóni!

Január

Február

Március

Április

Május

Június

Július

Augusztus

Szeptember

Október

November

December

Az idézetek az alábbi művekből származnak

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó és szerkesztő: Király Levente, a Corvina igazgatója

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Műszaki vezető: Daróczi Enikő

ISBN 978 963 13 7124 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Courier Prime – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License