Buzzy Jackson

A VÖRÖS HAJÚ LÁNY

Fordította: Moldova Júlia

A mű eredeti címe: To Die Beautiful

Copyright © Buzzy Worldwide LLC, 2023

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Moldova Júlia, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

Ezt a történelmi regényt azok a rendkívüli fiatal nők ihlették,

akik a II. világháború alatt bátran szolgáltak a nácikkal

szembeni ellenállás harcosaiként Hollandiában.

Az elbeszélés valós történelmi személyekre,

eseményekre és helyszínekre való hivatkozásai

nem változtatnak a mű fiktív jellegén.

A nevek, szereplők, párbeszédek, események és helyszínek

a szerző képzeletének termékei, vagy a felhasználásuk fikciós.

Az élő vagy halott személyekkel való bármilyen hasonlóság

teljesen véletlenszerű.

ISBN 978-963-614-512-5 (papír)

ISBN 978-963-614-525-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Szepcsik Balázs

Borítóterv: Tabák Miklós

Tiporgráfia, e-book: Scriptor Kft.

Rhoda és Leon F. Litwack

Életüket a szeretetnek és az igazságnak szentelték.

„Öt évig ültem mellette az osztályban.

Nagyon csendes volt, soha nem szállt be semmibe,

és nem vett részt az iskolai bulikon.

Sosem nevetett, és ritkán mosolygott.

De aztán egyszer valaki kikezdett vele.

Nagyon vadul reagált.

És ekkor jöttem rá: ha ezzel a kiscicával szórakozol,

jobb, ha kesztyűt húzol.”

Cornelius Mol középiskolai osztálytársáról,

Hannie Schaftról

„Én nagyon tisztelem a pacifistákat, vagyis nem azokat

az embereket, akik csak azt vallják, hogy szeretik a békét.

Azokra gondolok, akik kiállnak a hitük mellett,

mert a világ jelenleg a háborútól részeg.”

Részlet Hannie Schaft Mensen uit onze dagen,

die ik bewonder [Kortársak, akiket csodálok]

című középiskolai fogalmazásából

„Egyfajta titkos hadsereget akartunk alapítani…

és csak mi voltunk lányok.”

Freddie Oversteegen, aki tizennégy évesen csatlakozott

a holland ellenálláshoz nővérével, Truusszal

Történelmi jegyzet

A náci Németország 1940. május 10-én megszállta a semleges Hollandiát, villámháborús támadásával lerombolta Rotterdam történelmi városának nagy részét, és öt nap alatt átvette a hatalmat. A szélsőségesen antiszemita osztrák Arthur Seyss-Inquartot, aki 1938-ban összejátszott Adolf Hitlerrel az Anschluss és a Kristályéjszaka során, ezután Hollandia birodalmi biztosává, Reichskommissarrá nevezték ki, és ezzel elindult a terror kereke.

Anne Frank a holland holokauszt leghíresebb áldozata. Története – ellenállás, bujkálás, árulás, gyilkosság – nem volt szokatlan. Hollandiában arányaiban több zsidót öltek meg, mint bármely más náci megszállás alatt álló európai országban: a becslések szerint hetvenöt százalékuk (körülbelül százkétezer ember) nem élte túl a háborút. A túlélők és a történészek azzal magyarázzák ezt, hogy Hollandia sík, sűrűn lakott ország, emiatt nehéz volt elrejtőzni; nem voltak hatalmas erdők vagy hegyvonulatok, ahová el lehetett volna menekülni. A holland események másik oka az lehetett, hogy itt a nácik viszonylag lassan hajtották végre a zsidóellenes intézkedéseket, ami késleltette az ellenállási mozgalom kialakulását.

Ugyanakkor Hollandia volt a helyszíne a figyelemre méltó, 1941-es februári sztrájknak, mely a nem zsidók első és egyetlen tömeges tiltakozása volt a náci antiszemita politika ellen Európában. A Holland Kommunista Párt szervezésében mintegy háromszázezer holland állampolgár három napon át hatalmas országos általános sztrájkot és tüntetéseket szervezett, végül a náci megszállók erőszakkal leverték, és a megmozdulás szervezői közül több tucatot megöltek.

A háború előrehaladtával a passzív ellenállás része lett a narancssárga nemzeti szín viselése, a csempészett ellenállási újságok olvasása és a Radio Oranje, az elűzött holland kormány londoni rádióadásainak hallgatása. A becslések szerint Hollandia lakosságának körülbelül öt százaléka nyíltan együttműködött a nácikkal. Becslések szerint a holland lakosság további öt százaléka aktívan ellenállt, zsidóknak nyújtott menedéket, kémkedett a németek után a szövetségeseknek, vagy fegyvert ragadott, és szembeszállt a náci megszállókkal. E fegyveres ellenállók közül csak alig néhányan voltak nők.

Prológus

1945

Amstelveenseweg börtön, Amszterdam

Egész életedben elsétálhatsz a sorsod mellett anélkül, hogy észrevennéd, de a börtönök eleve feltűnésmentesek. Az Amstelveenseweg börtön egy egész utcahosszt elfoglal, olyan szürke, lyukacsos kőből faragva, mintha egy fáraónak építették volna. Az egyetemre menet már vagy ezerszer láttam az épületet. Mégsem ismerős.

Ahogy bekísérnek a központi átriumba, a levegő lehűl, az akusztika kiélesedik. Halk suttogás visszhangzik a magasba törő acélgerendákról. Ha vannak is itt férfi foglyok, nem látom őket. Ehelyett mindenféle korú nők, lakli tinédzserektől a görnyedt idősekig, kettesével-hármasával csoportosulnak a cellájukban, beszélgetnek vagy imádkoznak, próbálnak aludni.

Felkapják a fejüket, amikor elhaladok mellettük, és érzem, hogy hátulról rám szegeződik a tekintetük. Ekkor kezdődik a mormogás. Az őrök szorítása mindkét oldalamon erősödik, mohó ujjaik a felkarom köré fonódnak.

– Mach – mondja az őr. Menj tovább.

Továbbmegyünk, de a suttogás úgy siklik el mellettünk, mint a beáramló köd, és előresiet a négy emelet magasan egymásra halmozott, apró, hideg cellák százaiba. Minden egyes léptemmel a hang egyre erősebb és sűrűbb.

A nők csoszogása, ahogy a cellájuk rácsaihoz lépnek, hogy lássák. Egy megrázott cellaajtó csörömpölése, fém koppanása fémen. Valami alakul. Valahol magasan felettem tapsot hallok…

– Ruhe! – mondja felettünk egy őr. Csend.

Egy pillanatra csend lesz. Aztán az átrium túlvégén egy másik emeleten két ihletett lélek halkan felkiált. A köd mindenfelé sűrűsödik, a legcsendesebb felhördülésben kavarog körülöttünk, az igazságosság lebegő, növekvő párája ez. A remény hangja. Még itt, ezen a helyen is.

Mire a folyosó végére érek, a nők már név szerint köszönnek nekem.

Hannie, Hannie. Het meisje met het rode haar. Hannie Schaft.

A vörös hajú lány. Hannie.

Nem reagálok.

Amikor elhaladok az utolsó cella mellett, megállok egy pillanatra, benézek. Egy idősebb, beesett szemű, hosszú, fésületlen hajú nő pihen a priccsén, egyik bütykös vállát a cella hideg falának támasztja. A bőre hamuszürke, csukott szemével halottnak tűnik. Lassan kinyitja a szemét.

Meglát engem. Én is látom őt. Valahogy ez a hulla felemeli karomszerű, remegő kezét. Soha nem találkoztam vele, de ismerem.

Túl gyenge ahhoz, hogy felálljon, egyik csontos öklét tisztelgésre emeli.

– Verzet! – suttogja.

Állj ellen.

Igen, ezt akarom tenni.

ELSŐ RÉSZ

OZO

1940–1943

AMSZTERDAM

1. fejezet

1940 ősze

Nem voltam mindig egyke.

Az előttem lévő csorba mosdókagylón ülve az ezüstmadár vár, repülés közben megdermedve, sziluettje olyan, mint egy bombázó repülőgép, két szárnyát kinyújtja, a farkát kacér spirálba csavarja. Egy veréb. Legutóbb akkor tettem fel, amikor egy koncertre mentem. Hónapokkal ezelőtt.

Természetesen Annie kitűzője volt. Apa adta neki, miután az igazi veréb elrepült. Kicsi voltam még, olyan négyéves, úgyhogy Annie kilenc lehetett. Éjfél után járt, már aludtam, amikor Annie megbökte a karom.

– Johanna, nézd! – Egyik kezében gyertyát tartott, a másikkal a közös ágyunk melletti padlóra mutatott. Ott állt egy kis barna-szürke madárka, a fejét oldalra billentve, mintha Annie szavait hallgatná. Kukucskált. Én levegő után kaptam, mire Annie megfogott. – Pszt!

– Engedd, hadd repüljön ki az ablakon!

– Megpróbáltam – felelte Annie. – De rögtön visszarepült.

Nem hittem neki. A nővérem válla fölött átlesve figyeltem a pelyhes gömböcöt, ott vonult, apró karmaival halkan kaparászva a padlódeszkákat. Végül a nyitott ablakhoz repült, és kivetette magát.

– Látod? – szóltam oda Annie-nek. – Elment.

De fél másodperccel később a madár újra az ablaknál volt, pánikszerűen, cikcakkban csapkodta az üveget, majd berepült, leszállt, és az ágyunk melletti padlón kiválasztott helyére ugrált. Újra ránk kukucskált.

– Mit csináljunk vele? – kérdeztem.

– Megtartjuk – felelte Annie. Annie mindig tudta a választ.

Tényleg megtartottuk. Amikor végre elrepült, akkor adta apa Annie-nek az ezüstmadaras kitűzőt, ami még a nagymamánké volt. Irigykedtem, de jogos volt: Annie verébszerű volt az energiájában, a szikrájában, a kíváncsiságában. Azt mondták, a nagyi is ilyen volt. Néhány hónappal később apa nekem is adott egy saját kitűzőt: egy kis ezüstrókát. Vadonatújat.

– Mijn kleine vos – mondta –, ez a tiéd.

Én kis rókám.

– De én nem találtam rókát – tiltakoztam zavartan. – Annie talált egy madarat.

Apa nevetett.

– A vörös hajad, kis buta. – Felemelt, az arcát a fürtjeimbe temette.

Ekkor értettem meg először, hogy különbség van aközött, hogy én belülről kinek gondolom magam, és hogy mások mit gondolnak, milyen vagyok.

Csak tűzd fel azt az átkozott izét! Felkaptam a verebet a mosdó széléről, és átdöftem a tűjét a kabátom hajtókájának dupla rétegű gyapjúján, azonnal megszúrva a hüvelykujjamat a másik oldalon.

– A francba!

– Ezért figyelmeztetik az ártatlan fiatal lányokat a gonosz nagyvárosra – jegyezte meg Nellie. – Már most káromkodik, mint egy kalóz. – Nevetve bukdácsoltak be Evával a közös padláslakásunk ajtaján.

– A francba, a francba! – Vérző hüvelykujjammal próbáltam levenni a brosst, és a teveszínű gyapjú foltos lett. A csap alá toltam.

– Hadd segítsek! – mondta Eva, kis csoportunk anyukája. Mi hárman együtt jártunk iskolába Haarlemben, bár nem álltunk közel egymáshoz. Azért választottak engem, mert ismertek: a félénk lányt, aki annyi szorgalmit vállalt, amennyit csak a tanár adott; a lány, aki két pulóvert viselt egy tavaszi napon, mert az anyja biztos volt benne, hogy egy sima náthától meghalna. Nem voltam az a típus, aki bajt okozna.

– Te jó ég, honnan van ez? – Nellie felemelte a tűt, amely megcsillant a gyenge fényben. – Nagyon szép.

– A nővéremé volt – feleltem, és visszavettem. – Köszi, de most mennem kell, elkések.

– Sajnálom – mondta Nellie.

– Semmi baj, csak késésben vagyok – mondtam már a folyosón állva, és elindultam lefelé a keskeny lépcsőn. Az arcom lángolt, és a szempilláim nedvesek voltak. Annie már tizenhárom éve halott volt. Hülye veréb.

Szakértője voltam annak, hogy senki legyek. Évekig gyakoroltam. Így aznap este elfoglaltam a helyem az egyetem nagy báltermében ott, ahol mindig a leginkább biztonságban éreztem magam: a terem hátsó részében. Amikor megkínáltak, elvettem egy pohár szódavizet, hogy valamivel lekössem a kezemet. Ezt kortyolgattam, miközben a terem megtelt egyetemi hallgatókkal, a beszélgetéseik ott zümmögtek körülöttem. Az AVSV, az Amszterdami Női Diákok Egyesületének szórakoztató bizottságának lányai fényes ruháikkal és dallamos hangjukkal a bejáratnál tömörültek. Mindenkit üdvözöltek, különösen a fiúkat, meg-megérintve a karjukat és vállukat beszélgetés közben. Néha még meg is ölelték és arcon csókolták őket. Milyen érzés lehet ilyen lazának lenni a fiúkkal? Férfiaknak kellene neveznem őket? Olyan fiúsnak tűntek.

– Elnézést – mondta most az egyik diák, aki hátrálva nekem jött, miközben a társait kereste.

– El van nézve – nyugtáztam. Mint a bébi óriások, úgy taposták el maguk körül a világot ezek a fiatalemberek.

– Kaphatnék tüzet?

Bosszúsan összerezzentem. De egy velem egykorú fiatal nő volt.

– Nem akartalak megijeszteni – mondta.

Kicsit magasabb volt nálam, vagyis körülbelül 170 centi magas, de a megjelenése olyan lenyűgöző, hogy még magasabbnak tűnt. Fényes, barnásfekete haja hullámokban omlott csupasz vállára, éjfekete sötétsége kontrasztban állt abroncsos ruhájának halvány égszínkékjével. A szeme borostyánszínű volt, hosszú, göndör szempillákkal és meglepően ártatlan tekintettel. Ajka trópusi korallrózsaszínre volt festve. Úgy nézett ki, mint egy filmsztár. Bézs színű szoknyámban és egyszerű fehér blúzomban meglepett, hogy egyáltalán észrevett. Tovább mosolygott. Pislogott.

– Sajnálom – mondtam. – Nálam nincs. – Tényleg sajnáltam, mert nem akartam, hogy elmenjen. Kipróbáltam a dohányzást, köhögtem tőle. De most magamban megjegyeztem, hogy újra megpróbálom. Talán megkönnyítené az ilyen pillanatokat.

– Mi, tűz? – kérdezte. – Vagy cigaretta?

– Bármelyik – feleltem, aztán helyesbítettem: – Egyik sem.

Nevetett, csengő kacaja barátságos volt, nem gonosz.

– Philine! Ide! – intett egy másik, sötét hajú lánynak, aki épp a tömegen vágott át. Ez az új lány, Philine, egy kicsit magasabb volt nálam, és valamivel kevésbé volt látványos, mint a barátnője. Csinos volt, de sokkal megközelíthetőbb módon. Barna haj, barna szem, nyugodt mosoly. A ruhája úgy nézett ki, mintha a divatot követve néhányszor bevették és kiengedték volna a szegélyénél. Az enyémet is. A barátnőjéhez hasonlóan Philine is természetes magabiztossággal viselkedett. Mindkettőjüket el tudtam volna képzelni a filmvásznon. Én viszont alkalmas lehetnék a hős egyszerű, de intelligens barátnőjének szerepére. A józan barátnőére.

– Miért bujkálsz itt hátul, Sonja? – kérdezte Philine a barátnőjét. – Megpróbálsz elmenekülni az udvarlóid elől?

– Valami ilyesmi – felelte Sonja. – Azt hittem, az AVSV tagjainak össze kell tartaniuk, de ez itt nem ad nekem tüzet. – Rám kacsintott. Az arcom lángolt zavaromban. Húszéves voltam, már meg kellett volna tanulnom, hogyan kell rágyújtani.

Philine rám mosolygott.

– Philine vagyok. Hogy hívnak?

– Hannie-nak – feleltem, magamat is meglepve. Mindig mindenki Johannának vagy Jónak hívott, de már akkor fontolgattam, hogy új személyazonosságot adok magamnak, amikor egy évvel korábban elkezdtem a tanulmányaimat az Amszterdami Egyetemen. Egészen mostanáig nem próbáltam ki. A név nagyképűnek tűnt. Túl merésznek. És nem voltam benne biztos, hogy valóban kiérdemeltem a jogot, hogy más emberként gondoljak magamra.

– Hannie – mondta, szemrebbenés nélkül elfogadva a nevemet. Hiszen bárki ezt tenné. Anya mindig azt mondta, hogy túl sokat gondolkodom.

Philine kezet fogott velem.

– És Sonja hercegnővel már találkoztál. – A szemem tágra nyílt. – Nem igazi hercegnő – tette hozzá Philine mosolyogva, még mindig szorítva a kezemet.

– Nos, anyai ágon a Habsburgokkal vagyok rokonságban – közölte Sonja némi büszkeséggel.

– Majd elhiszem, ha egy herceghez mész feleségül – mondta Philine. – És te? Te hercegnő vagy? Vagy csak egy átlagos, unalmas joghallgató, mint mi?

Ragyogva mosolyogtam vissza rájuk. Olyan okosak és csinosak voltak, és csak úgy áradt belőlük az energia, én pedig kétségbeesetten vágytam rá, hogy beszélgethessek velük. Reméltem, hogy az egyetemen több barátra teszek szert, mint a gimnáziumban, de újra és újra ugyanazokat a hibákat követtem el, arra hivatkozva utasítottam vissza a kávézásra szóló meghívásokat, hogy túl sok a házi feladatom. Nem volt több, mint bárki másnak, de a gondolattól, hogy idegenekkel kell ismerkednem, izzadt a tenyerem. Most is már nedves volt. Csak azért voltam itt ezen a bulin, mert a hét elején megfogadtam, hogy elmegyek, és legalább harminc percig maradok. Még nyolc volt hátra.

– Csak egy unalmas joghallgató – mondtam, és kicsit nyugodtabbnak éreztem magam e két napsugaras lány jelenlétében. Milyen izgalmas! – Haarlemből jöttem.

– Csodálatos – felelte Philine.

– Soha nem voltam ott – jegyezte meg Sonja.

– Sonja! – szólt rá Philine.

– Igen?

– Párizsban és Rómában jártál, de Haarlemben még sosem? Tizenöt kilométer innen.

– Nos, Párizsban ott van a Louvre, Rómában pedig a Colosseum. Mi van Haarlemben?

– Sonja! – Philine a barátnője kezére csapott.

– Bocsánat, bocsánat – fordult felém Sonja. – Biztos vagyok benne, hogy nagyon szép. A hétvégén elmegyek.

– Nem, nem fogsz. – Philine is felém fordult. – Most már érted, miért hívjuk hercegnőnek.

– Hercegnő? – szakította félbe a beszélgetésünket egy mély hang, egy magas, fiatal, szőke férfi közeledett felénk vasalt, sötétkék öltönyben. – Sonja? Hát itt vagy! Már kerestelek.

Sima, ápolt haj, magabiztos mosoly, az ilyen jóképű fiúktól mindig ideges lettem. Túl jól nézett ki. Túlságosan magabiztos volt. Kerültem az olyan férfiakat, mint ő, mert hogy is beszélhetnék velük? Szerencsére Sonja jelenlétében Philine és én láthatatlanná váltunk.

– Piet! – kiáltotta Sonja, és elegáns karjával átölelte a férfit, ugyanolyan laza, mégis kacér öleléssel, mint a szórakoztató bizottság lányai. Olyan természetesnek tűnt! – Hogy vagy?

Piet szögletes állkapcsa széles mosollyá lágyult, nyugodt és boldog volt, mint egy kisfiú, aki a születésnapi tortáját nézi.

– Tegnap a könyvtárban vártalak – mondta.

– Tényleg? – Sonja valamit a fülébe súgott, és a férfi szeme elkerekedett az örömtől. Próbáltam elképzelni, mit mondhatnék, hogy ilyen hatást érjek el, de nem jutott az eszembe semmi. Sonja kibontakozott a férfi karjából, és bemutatott minket egymásnak. – Piet, Philine-t ismered.

Piet biccentett, megfogta Philine kezét, és túlzó udvariassággal megcsókolta. Philine beszállt a játékba, meghajolt.

– Ő pedig a barátnőnk, Hannah.

– Hannie – javította ki Philine.

– Hannie. – Piet a kezem után nyúlt, én gyorsan visszarántottam, attól félve, hogy azt is megcsókolja. Szégyenkezve nézett rám.

– Bocsánat – mondta, és odanézett, hogy nem bántotta-e meg Sonját.

– Nem, én kérek bocsánatot – mondtam zavartan, haragudva magamra.

– Mit tettél szegény lánnyal? – kérdezte Sonja kötekedve. Tudtam, hogy az egész csak vicc volt, mégis egy szúrásnyi elégtételt éreztem, ahogy Sonja megvédett engem. – Tudod, Piet, éppen indulni készültünk. De annyira örülök, hogy még összefutottunk! – Megcsókolta a férfi arcát, rózsaszín rózsabimbó-lenyomatot hagyva rajta, majd megragadta Philine egyik kezét, és az enyémet is. – Haza kell vinnünk Hannie-t – mondta, és a kijárat felé húzott minket. – Holnap nagy napja lesz… A királynő kitünteti.

Piet önbizalma elszállt.

– De a tánc csak most kezdődött! – tiltakozott.

– Tudom, de… – Sonja gyorsabban lépkedett, mintha a gravitáció húzná akarata ellenére az ajtó felé. – Dehát a királynő… – Csókot dobott Pietnek, és elvonszolt minket az ajtóban csoportosuló AVSV-lányok mellett, akik őt bámulták, és nem igazán sajnálták, hogy ez a bimbózó sztár távozik.

– A kabátok! – mondta Philine, megfordult, és magával rántott bennünket, mint egy ringlispíl. Sonja felsikoltott, én a csempézett padlón csúszva a ruhatárhoz szánkáztam. Kiszaladtunk az ajtón, ki az udvarra, és végül megálltunk, nevetve a buta kalandunkon.

– Ki volt ez? – kérdezte Philine.

Sonja a szemét forgatta.

– Pieter Hauer. Hetek óta kerülöm.

– Kedvesnek tűnik – vélte Philine. – És jóképű.

Sonja rám nézett.

– Mit gondolsz?

Próbáltam valami okosat mondani az udvarlójáról, de nem sikerült. Könnyebb volt csak az igazat.

– Nem nagyon tetszett.

– Ez az! – Sonja megölelt. – Tudtam, hogy jó vagy – mondta. – Még így is, hogy nem adsz tüzet.

– Mi az? – Philine figyelte, ahogy a kabátommal babrálok. Annie brossát tűztem rá épp. – Szép – mondta, és közelebb hajolt. – Seregély?

– Veréb – válaszoltam.

– Pont, mint te – szólalt meg Sonja nagylelkű mosollyal –, édes és bátor. Látod, ezt mondtam a múltkor is – mondta Philine-nek. – Annyira unom ezeket az összejöveteleket! Ki kell bővítenünk a köreinket. Épp most mondtam! És akkor megjelent Hannie. Mint egy kis veréb.

Közöttük álltam, némán a döbbenettől, de felbátorodva. Sonja megérintette egy hajtincsemet, és megsimogatott.

– Fél karomat adnám, ha ilyen hajam lehetne.

– Ilyen? – A fejemhez emeltem a kezem, és kihúztam egyenesre egy élénkvörös tincset. Visszapattant göndörre, amikor elengedtem. Az apám kleine vos-nak hív – ez az én átkom. Csak kérdezd meg bármelyik gyereket, aki a hajszínem miatt cikizett!

– Emlékszel, amikor kihidrogénezted a hajadat? – kérdezte Philine Sonjától.

– Huh, csótánybarna. De ez… – Sonja átrendezte és az egyik szemem elé rendezte egy fürtömet – …ezzel születni kell. Ez a te dicsőséged.

Az elmúlt tíz percben több bókot kaptam, mint az előző húsz évemben, legalábbis úgy éreztem. Mindig is könnyen elpirultam, most az arcom élénk rózsaszínű volt a zavartól. És a boldogságtól.

– Menjünk el hozzád, és hallgassunk lemezeket! – vetette fel Philine Sonjának.

– Ne higgy neki! – mondta Sonja, hangját összeesküvő suttogásra halkítva. – Elmegyünk hozzám, hogy az Oranje rádiót hallgassuk, és bort igyunk.

És én, én velük megyek, a két elbűvölő nagyvárosi lánnyal, hogy az ellenállás rádióját hallgassuk Londonból? Azt hittem, Nellie és én vagyunk az egyetlen diákok, akik rendszeresen hallgatják a száműzött királynőnk esti híreit. És iszunk?

Nem tudtam, hogyan történt, de ezek a lányok érdeklődtek irántam. Nem tudták, hogy egy félénk kis róka vagyok, aki egyedül tölti az estéit, gondolkodva és álmodozva. Azt hitték, hogy egy veréb vagyok, merész és… bátor.

A legjobb az egészben, hogy számukra egyszerűen Hannie voltam.

És hála Sonjának és Philine-nek, mindez valóra is vált.

2. fejezet

1941 tele

Talán nem is csatlakoztam volna az ellenálláshoz, ha nem jön meg a vérzésem azon a kedd reggelen. Amikor felébredtem, egy rozsdásvörös vérfoltot láttam a lepedőmön.

Volt egy saját zugom a mi kis tetőtéri lakásunkban, ami csak egy szoba volt, ügyesen elrendezve, ferde mennyezettel, mint a gyerekkori szobám Haarlemben. Nellie és Eva ágya a szoba két távoli sarkát foglalta el; az enyémet a kandalló melletti fülkébe passzírozták be. Hollandiából hiányoztak a hegyek, de magas, keskeny épületekkel pótoltuk. Sokszor két-három szobát alakítottunk ki egy helyiségből, szabad helyet találtunk ott, ahol elvben nem is volt. Büszkék voltunk a gyakorlatias megoldásokra: kicsi, de kemény, józan nép, amely tudta, hogy egy apró, zsúfolt királyság sikere a jó modoron és a szabályok tiszteletén múlik.

– Jó reggelt! – mondta Nellie a hideg vizes mosdókagyló fölé hajolva, hogy megnézze az arcát a tükörben. Szőke haj, kék szem, klasszikus holland szépség, akárcsak Eva. Olyan, amilyen mindig is szerettem volna lenni.

– Pfuj – mondtam –, ez a hülye egészségügyi öv! – Eltekertem a derekamon, hogy acélszegecsekkel rögzítsem a helyére. Mint a legtöbb lánynak, akit ismertem, nekem is anyukám készített ilyen övet, azt használtam, de most szétesett, és anyám nem volt itt, hogy megjavítsa. Nem voltam hajlandó megtanulni varrni, ez volt ritka lázadásaim egyike. De nem akartam, hogy a szabadidőmben ruhákat kelljen javítanom, mint anyámnak.

– Valószínűleg jobbat kaphatsz ott, ahol a nagynéném önkénteskedik – mondta Nellie. – Nekik vannak a legjobb cuccaik. Rugalmas betétek, Kotex, az összes modern dolog.

– Tényleg? – Felálltam, és lenéztem az ágyneműmre. Mint egy gyilkossági jelenet. – És csak úgy odaadják?

– Azt hiszem, igen – felelte. – Rengeteg van. – Fogta a kabátját és a táskáját, indulni készült.

Éreztem a csípőmön lógó kopott övet az összepiszkított hálóingem alatt.

– Add meg a címet, légy szíves!

Bár még mindig a jogi egyetemre jártam, úgy tűnt, hogy amit az igazságszolgáltatásról tanítottak, abból semmi sem vonatkozik a mai gyorsan változó világra. 1920-ban születtem, két évvel a Valamennyi Háborúnak Véget Vető Háború után. Senki sem gondolta, hogy lesz egy második. És amikor Németország megszállta Hollandiát, harcolni akartam, vagy legalábbis tenni valamit, segíteni. De mit tehettem volna? Az apró holland hadsereg az invázió után feloszlott, és egyébként sem voltak női katonák. Meneküljek az országból? Nem hagynám el az otthonom. Maradni akartam, és tenni… valamit. Elsétáltam a menekültügyi szövetség irodájába egy jobb menstruációs betétért, és végül hetente kétszer önkéntes munkát vállaltam.

A szövetséget néhány anyám korabeli, aktívan politizáló idősebb nő vitte, félelmetes felügyelőnk, Dekker nővér vezetésével, az ő révén jutottunk hozzá kórházi felszerelésekhez. Ezek a nők már a spanyol polgárháború kezdete óta önkénteskedtek a menekültek – főként a nácik elől menekülő lengyel és német zsidók – segítésében. Semmi nagy dolog, csak ágyneműt hajtogattak és segélycsomagokat pakoltak a rászoruló családoknak, de hasznos volt. Valami, amit érdemes volt csinálni.

Arra is jó volt, hogy így alkalmam nyílt segíteni új barátaimnak, Sonjának és Philine-nek. Néhány héttel azután, hogy találkoztam velük, minden zsidó diákot, dolgozót és professzort kizártak az állami iskolákból, beleértve az Amszterdami Egyetemet is. Azzal tettem magam hasznossá, hogy délelőttönként részt vettem az órákon, délutánonként pedig visszamondtam a tanultakat Sonjának és Philine-nek. Az egyik ilyen alkalommal egy egész doboznyi vadonatúj női higiéniai termékkel jelentem meg, ezt hoztam nekik, és ezzel minden el is volt intézve. Semmi sem szilárdítja meg jobban a női barátságot, mint a közös szenvedés a vérfoltokkal.

– Dekker nővér azt mondta, hogy kétszer annyi csomagra lesz szükség – mondtam, miközben Sonja környékén sétálgattunk egy délután. Nyolc hónap telt el a német invázió óta, és két hónapja ismertem meg őket.

– Kipréselnek belőled, amit csak lehet – jegyezte meg Sonja. Amikor elkezdtem, az önkéntes munka furcsának tűnt, ülni a hosszú faasztaloknál, és piperecikkeket, borotválkozó készleteket és húskonzervet pakolni takaros csomagokba.

Ilyesmit csináltunk anyámmal a templomnak gyerekkoromban. De az utóbbi időben érezhetően egyre sürgetőbb lett a helyzet, és a munka üteme napról napra gyorsult.

– Hová küldik ezt a sok csomagot? – kérdezte Philine, miközben a délutáni vásárlókat kerülgettük a járdán.

– Leginkább Westerborkba – válaszoltam. Westerbork egy tábor volt barakkokkal és egy vasúti pályaudvarral, körülbelül százhatvan kilométerre Amszterdamtól északkeletre, amelyet még a háború előtt építettek ki a Németországból érkező zsidó menekültek elhelyezésére. Hallottam pletykákat, hogy a nácik holland zsidók börtöntelepévé akarják átalakítani, de ez túlzásnak tűnt. Mindenféle pletykákat suttogtak arról, hogy mi történhet a zsidókkal, a cigányokkal vagy bárkivel, aki segít nekik, de ez Hollandia volt, Erasmus és Spinoza és a vallási tolerancia évszázadainak hazája. Megpróbáltam elhessegetni minden aggodalmat. Ahogyan a második világháború lehetőségét is elhessegettem.

– Miért ilyen zsúfoltak ezek a kávézók? – kérdezte Sonja. Úgy terveztük, hogy megállunk egy kávéra, de Sonjának igaza volt: minden kávézó, amely mellett elhaladtunk, tele volt. Megszoktuk, hogy az utcákat német katonák árasztják el. A sildes sapkás, rövid kabátos fiatalok voltak a legbarátságosabbak, kétségtelenül örültek, hogy a bájos, védtelen Amszterdamba vezényelték őket.

– Undorító – jegyezte meg Philine halkan, amikor észrevettük az utca túloldalán a katonák csapatait. Fényes papírba csomagolt német cukorkákat dobáltak egy iskolás csoportnak. A gyerekek sikoltoztak, izgatottan és félve, ahogy elkapkodták a ritka finomságokat.

– Olyan barátságosak az ocsmány egyenruhájukban! – jegyezte meg Sonja.

– Feldgrau – köptem a szót, mintha rossz szájízt hagyna a számban, ami így is volt. Csukaszürke. A német csapatok többségének alapszíne, émelyítő zöldesszürke, ami csendben az amszterdami városkép részévé vált: ezt láttuk rajtuk, a teherautóikon, a katonai ellenőrző pontjaikon.

– Nem is szín – vélte Philine. – Mint egy cipőtalp.

– Mint egy kanapé alja – tódított Sonja.

– Vagy a linóleum az elmegyógyintézetekben – mondtam.

– Igen! – nevetett Sonja.

– Hallo! – kiáltott fel egy katona, és Sonja felé intett.

– Ne törődj vele! – szólt rá Philine.

– Keressünk egy helyet, ahová leülhetünk! – javasolta Sonja, aki gyakorlott volt a férfiak nem kívánt figyelmének elkerülésében. Befordultunk a sarkon, arra számítva, hogy a téren lévő számos kávézó egyikébe beülhetünk, és megálltunk. A kis teret egy hordozható zenepavilon foglalta el, egy vászontetős, magasított színpad, a vászontető alatt egy talán kéttucatnyi zenészből álló fúvószenekar ült fekete kottaállványok előtt, egyenruhában, kezükben a hangszerükkel. A szintén egyenruhás karmester egy pálcával koppantott, hogy a zenészek figyelmét magára vonja. A színpad elején egy transzparens volt kifeszítve, amelyen az állt: Musikkorps der Ordnungspolizei.

– Az Orpónak van egy zenekara?

– Hol tanulod ezeket? – kérdezte Philine, miközben még mindig próbálta kibetűzni a transzparens feliratát.

– A menekültszövetségben – válaszoltam. Az ottani nők mindent tudtak.

A tér szélén ácsorogtunk, figyeltük a készülődő zenészeket. A zenekar egy kis színpadon zsúfolódott össze, de a tér többi részén csak kevesen voltak, elöl egy csapat feltűnő, egyenruhás katona, hátrébb elszórtan néhány kíváncsi holland, főleg tizenévesek és gyerekek. A téren működő jó pár kávézót kiürítették.

Ezért voltak annyira tele a mellékutcák. A látvány a csontomig hatolt: a gondolat, hogy a németek időt és pénzt fordíthatnak egy ilyen haszontalanságra, mint ez a rendőrzenekar, hogy vonatokon szállítják Berlinből a hangszereket, a kottatartókat, sőt még a kottákat is, ránk erőltetik a mérgezett kultúrájukat, miközben ellopják az országot a lábunk alól. Inkább némi élelmet hozathatnának. A boltok polcai már így is üresek voltak.

– Legalább szebb a színe – vélte Sonja. Az Orpo világosabb, de még mindig hivatalos, zöldesszürke egyenruhát viselt.

– Ne hagyd magad becsapni! – mondtam. – Akkor is SS-ek. – Az első invázió után csak néhány hétbe telt, mire megtanultam az abszurdan bonyolult náci különítmények rövidítéseit. Az Ordnungspolizei volt az Orpo, a hétköznapi zsaruk. A rettegett Schutzstaffel meg az SS, amely valahol az utcai rendőrség és a sikátori gengszterek között helyezkedett el, a Sicherheitsdienst des Reichsführers-SS pedig az SD, az SS hírszerző szolgálata, azaz a kémek. Segített, hogy németet tanultam az iskolában. Miközben beszéltem, a karmester németül mondott valamit, és a zenészek elkezdtek játszani. Egy katonai menet rezesbandájának hangjai dacosan vidám umpappával töltötték meg a teret.

– Pfuj – jegyezte meg Sonja, aki jazzt hallgatott otthon a gramofonján.

– Mit hallottál még Westerborkról? – kérdezte Philine halkabban, hozzám hajolva, hogy halljam a zenétől.

– Dekker nővér azt mondta, hogy most mindenkit oda irányítanak. A németek megjelentek a kórházában, és elkobozták az összes aktát a betegekről, az orvosokról, a személyzetről, mindenkiről. Azt mondták, szükségük van rájuk, hogy újjászervezzék a segélyezési munkálatokat.

– Aktákat? – kérdezett vissza Philine. – Milyen aktákat?

– Azt hiszem, csak személyazonossági űrlapok voltak. Név, cím, hol dolgozik, és így tovább. Mintha a németeknek saját rendszerre lenne szükségük a miénk helyett. – A hollandokat senki sem tudta legyőzni, ha a kormányzat rendezett és hatékony működéséről volt szó, Hollandiában a közigazgatás erősebb volt, mint a hadsereg. – Ez a magánszféra durva megsértése – folytattam suttogva Philine-nek, magabiztosan a jogi elemzésemben –, ráadásul az 1929-es genfi egyezmény szerint biztosan törvénytelen.

– Kikeresik a zsidókat – mondta Philine halkan, a macskaköveket bámulva. Alig hallottam.

– Mi? Nem, az összes aktát akarták. Nem csak a zsidókét. – Sonja és Philine hitetlenkedve nézett rám. Eltartott egy másodpercig, aztán először éreztem, hogy a körülmények szakadéka megnyílik közöttünk. Láttam az arcukon: ha a németek valaha is vallási vagy etnikai hovatartozás szerint akarnák elkülöníteni a kórház személyzetét és betegeit, a nyomtatványok segítségével ezt könnyen megtehetik. Így kezdték Németországban is, még a háború előtt. Ezt én is tudtam. Ostobaságomat szégyellve nehéz volt Philine és Sonja szemébe néznem. – Ó! – mondtam. A színpadról a dal crescendóba fordult, és a közönségben ülő német hivatalnokok hangulata is együtt emelkedett vele. Mindannyian elhallgattunk, üres tekintettel bámultuk, ahogy a zenekar tovább játszik.

Amikor néhány hónappal korábban először találkoztam Sonjával és Philine-nel, nem tudtam, hogy bármiben mások lennének, mint a hozzám hasonló átlagos holland lányok. Pedig mások voltak. Amikor megtudtam, hogy zsidók, az olyan volt, mintha megtudtam volna, hogy katolikusok: nem számított. Anyám egy protestáns lelkész jámbor leánya volt, míg apám vallástalan szocialista, ez soha nem jelentett problémát a házasságukban. Senki, akit ismertem, nem volt különösebben vallásos, legfeljebb a nagy ünnepeken járt templomba. Nem sok zsidót ismertem a középosztálybeli Haarlemben felnőve, bár biztosan voltak. Kétségtelenül olyanok voltak, mint Philine és Sonja, akik ugyan elvben zsidó családban nőttek fel, de nem voltak különösebben hívők. Philine és Sonja családja több száz éve élt Hollandiában, és ez a legtöbb holland zsidóra jellemző volt. A fasizmus elől menekülőket éppen azért vonzotta Hollandia, mert éppúgy híresek voltunk a vallási toleranciánkról, mint a szélmalmainkról és a fapapucsainkról.

Amikor a nácik megszállták Hollandiát, nagy felhajtást csináltak abból, hogy mennyire szeretnek minket, a kis holland fivéreiket és nővéreiket a Tausendjähriges Reichban, az ezeréves náci birodalomban, ahogy azt Adolf Hitler ígérte. Nem akarják elpusztítani Hollandiát, szögezték le a németek, hanem meg akarják menteni. Fogadjatok szeretettel minket! Ez világosan propaganda volt. De eltekintve attól, hogy az invázió első napján porrá zúzták Rotterdam városát, általában békén hagyták a hollandokat. Még a zsidókat is. A németek itt voltak, de nem építettek gettókat vagy bombázták le a falvakat. Úgy tűnt, hogy a dolgok másképp alakulnak Hollandiában, mint Németországban és Ausztriában. Mégis, ahogy teltek a napok, a nácizmus savanyú íze kezdett a mindennapi élet minden szegletébe átterjedni. Nem voltunk a nácik testvérei, és nem tervezték, hogy kíméletesen bánjanak velünk.

Az elmúlt tíz évben számtalan vitát hallgattam végig otthon, amikor a szüleim Mussolini, Franco és Hitler felemelkedése miatt bosszankodtak. Az idősebb, bátrabb Annie szeretett részt venni a felnőtt beszélgetésekben. Én csendben maradtam és hallgattam. Tízévesként gyakran kívántam, bárcsak témát váltanának, olyasmire, amiről szerintem normális családok beszélgetnek, például társaloghatnának az időjárásról. Most már hálás voltam ezekért az esti vitákért, legalább volt némi fogalmam arról, mivel állunk szemben. A szüleim az ellenállásról és a partizánok bátor áldozatvállalásáról beszéltek Olaszországban és Spanyolországban. Mindannyian tudtuk, hogyan végződtek azok a harcok. Mussolini és Franco még mindig hatalmon volt, immár Hitler tengelyében egyesülve. Kevésbé voltam naiv, mint néhány huszonéves társam, akiknek a családjában az időjárásról beszélgettek. De egy pillantást vetve a lányokra, akik gyorsan a legjobb barátaim lettek, az első barátaim Annie halála óta, tudtam, hogy még sokat kell tanulnom. Együtt álltunk a térnek a zenekartól legtávolabbi sarkában, és hallgattuk, ahogy a zene feloldódik az utolsó fuvallatban, és egy tuba dübörög. Sonja összerezzent. Akármilyen szörnyű volt nekem a megszállás, ezerszer rosszabb volt Sonjának és Philine-nek. Olyantól féltek, amire én még csak nem is gondoltam.

A németek tapsoltak és kiabáltak elöl. A tömeg többi része hallgatott. Sonja végigmérte a jelenetet.

– Egyre rosszabb a helyzet – suttogta. Nem tudtam, hogy hangosan akarta-e kimondani.

– Menjünk! – szólalt meg Philine, és megfogta Sonja kezét. Átvágtunk a tér hátsó részén, és egy kisebb utcába kanyarodtunk, ide is beáramlott a járókelők tömege, akik egyébként a téren tartózkodtak volna.

– Próbáltam beszélni apámmal arról, hogy menjünk el, de olyan csökönyös! – mesélte Philine útközben. – Azt mondja, amíg betartjuk a törvényt, addig nem kerülünk bajba. És mivel ő soha életében nem szegett meg egyetlen törvényt sem…

Philine a homlokát ráncolta.

– Tíz évvel ezelőtt apám rábeszélte a német nagynénikéimet és nagybátyáimat, hogy jöjjenek Amszterdamba, itt biztonságban lesznek – rázta a fejét Sonja. – Most már nem tudják, mit tegyenek. A szüleim és a barátaik beszélnek róla, de eddig csak Baumék mentek el. Anyám szerint túlreagálták a helyzetet.

Philine és Sonja ritkán beszélt ilyen őszintén előttem, pedig biztosan állandóan ezeken gondolkodtak. A feltámadó szégyen rózsaszínűre színezte az arcom. Azt akartam, hogy bízzanak bennem. Hirtelen a bizalmuk tűnt a világon a legfontosabbnak.

– Hová mentek? – kérdeztem. – Baumék.

– Amerikába – felelte Sonja. – Történetesen vannak unokatestvéreik… Detroitban? Bárhol is legyen az.

A beszélgetésünk hangneme megváltozott. Az volt az érzésem, hogy már nem ülünk be semmilyen kávézóba.

– Itt forduljunk be! – javasolta Philine. Egy csendesebb utcába kanyarodtunk, a zene elhalt mögöttünk, kivéve a nagydob dübörgését. – Detroitban gyárt Henry Ford autókat – mondta. Philine persze tudta. Hála istennek, soha nem kellett versenyeznem vele a középiskolában, ahol könnyedén osztályelső lettem.

– Hogy jutottak ki? – kérdeztem Sonját. A zsidóknak megtiltották, hogy elhagyják az országot, amint a németek átvették a hatalmat.

– Ahogy apám mondja, pénzzel minden lehetséges – felelte Philine. Aztán Sonjára nézett. – Mármint úgy értettem…

– Nem, ez igaz – vont vállat Sonja. – Baumék gazdagok voltak. Eladtak mindent, amit csak tudtak, összepakoltak, kivették a pénzüket a bankból… vagyis amennyit csak tudtak. Anya azt mesélte, a bank nem engedte, hogy az egészet elvigyék. És hogy Baumné minden ujján és lábujján legalább egy gyűrűvel hagyta el az országot, beleértve a hüvelykujját is. – Megmozgatta az ujjait a hatás kedvéért, megvillantva gyönyörűen kilakkozott körmeit.

– Még ha lenne is elég pénzünk, hogy elmenjünk – folytatta Philine –, apám nem lenne hajlandó. „Franciatanár vagyok”, azt mondja. „Mit csinálnék Amerikában? Cipőt pucoljak?” – Philine a szemét forgatta. – Mindenki tudja, hogy Amerikában rengeteg munka van.

Igen, ezt mondták. Azt is mondták, hogy a német invázió napján holland zsidók tucatjai követtek el öngyilkosságot, mert meg voltak győződve róla, hogy a halál közeleg. De utána nem sok minden történt, és úgy tűnt – nekem legalábbis –, mintha a legborzasztóbb módon túlreagálták volna. Most elgondolkodtam. Mi a helyzet a többi feltételezésemmel, azzal az elképzeléssel, hogy ez a háború csak négy évig fog tartani, mint a Nagy Háború? Lehet, hogy örökké tart majd. Senki sem tudja.

– Tényleg elmennél? – kérdeztem Philine-t.

– Ha muszáj lenne. – A házuk előtt álltunk. – Gyertek fel! – hívott mindkettőnket. Megkönnyebbültem, hogy még mindig közéjük tartozom.

– El kell mennem – mondta Sonja.

– Inkább maradnod kellene – vélte Philine.

– Nem így értettem – tisztázta Sonja –, Amerikára gondoltam. Már eldöntöttem.

– Amerikába? – kérdeztem. – Mikor?

– Valamikor – felelte, ahogy elindultam mögötte fel a lépcsőn. – Még nem, de majd egyszer. Elmegyek a szüleimmel vagy a szüleim nélkül, de nem fogok itt ülni és várni… – Elhallgatott, majd folytatta, halkabbra fogva a hangját a szűk folyosón. – Ha ők nem állnak készen, amikor én, egyedül megyek. – A végén gyorsan bólintott, mintha csak meg akarná pecsételni a saját magának tett ígéretet.

– Nem, Sonja – fordult vissza Philine, és korlátot szorító keze elfehéredett az aggodalomtól –, nem biztonságos, nem mehetsz egyedül.

Sonja a szemét forgatta, és nevetett.

– Elég csak rátok nézni, kotkodáltok, mint a tyúkok! Megnyugodhattok, lányok. Még nem foglaltam le a kabinomat.

Nem mondtam semmit. Nem gondoltam, hogy helyes lenne hozzászólnom. Philine felsóhajtott.

– Ó, Sonja!

– Ó, mi? – Sonja csettintett, elege lett az unalmas beszélgetésből. – Bemegyünk?

– Semmi – felelte Philine. – Semmi.

3. fejezet

– Ah, ma chérie!

Philine ott állt a lakása nyitott ajtajában, apja halk hangja francia szellemként lebegett a folyosón.

– Bonjour, papa – köszönt. Ahogy a lánya felé fordult, a férfi arckifejezése az aggodalomból átváltott a szokásos, nyugodt kedvességre. – Itt van Sonja és Hannie is.

Már ismertem Polak urat, Philine édesapját. Bementünk a nappaliba, ott volt, mint mindig, egy takaróval a térdén és egy könyvvel a kezében. A negyvenes évei elején járt, de olyan volt, mint aki sosem volt fiatal, a haja ezüstös, és örökké hunyorgott. Kedves arca volt, akárcsak a lányának. Philine szelíd apja, a franciatanár. Nyilvánvaló volt, milyen szoros a kapcsolatuk, milyen gyengéden szereti Polak úr a lányát. Mint engem az én apám, aki szintén tanár volt. De apám nem volt olyan veszélyben, mint Polak úr. Gombócot éreztem a torkomban. Valójában olyan nagy baj a cipőpucolás?

– Mennem kell – mondtam.

– De még nem is tanultunk! – tiltakozott Philine.

Polakék idős házvezetőnője, Marie lépett be egy csésze gőzölgő teával, letette Polak úr mellé. Marie legalább hatvanéves volt, német menekült. Nem zsidó, csak egy elszegényedett német, aki a gazdasági válság idején hagyta el a hazáját, és Amszterdamba jött dolgozni. Az elmúlt húsz évben a Polak családdal élt, és olyan volt Philine-nek, mintha az anyja lett volna. Philine édesanyja még a lánya csecsemőkorában halt meg lázban. Bár elvben még mindig Polakék alkalmazottja volt, Marie a család képviselője lett, ő intézte a bevásárlásokat, és ő tartotta a kapcsolatot idegenekkel a nevükben, mivel ő volt az egyetlen nem zsidó a háztartásban. Ő vásárolhatott a jobb üzletekben, ahol a zsidók egyre kevésbé voltak szívesen látva. Fehér, kontyba kötött hajával és az egész életen át tartó házimunkától meggörbült gerincével akár Polak úr édesanyjának is elment volna. Nem mintha az, ha lett volna egy nem zsidó szülője, bármit is számított volna Polak úrnak: a nácik szerint az is Mischlingnek, vegyes zsidó fajúnak számított, akinek csak egy zsidó nagyszülője volt.

Elvben már nem volt legális, hogy egy nem zsidó dolgozzon zsidóknál. De Marie maradt, láthatatlanul, ahogy csak az idősebb nők képesek.

– Gondolod, hogy valaha el fog menni? – kérdeztem egyszer Philine-től, aki erre rémülten nézett fel rám.

– Dehogy! – felelte, majd szünetet tartott, keresve az okokat. – Szeret minket – magyarázta. – És nincs hová mennie.

– Merci, Marie – mondta Polak úr. Marie biccentett, és eltűnt a konyhában.

– Hannie – fordult felém Polak úr –, la petite dernière. – A kis utolsó. Ezt a becenevet adta nekem, a lánynak, aki a két csodás hattyú mögött loholt. Együttérző mosoly. – Hová tartasz egy ilyen hideg estén? Remélem, haza. – Mindig fájlalta, hogy távol élek a családomtól, és legtöbbször babot eszem vacsorára.

– Egy gyors ügyintézés, aztán hazamegyek, ígérem.

– Vigyázz magadra odakint! – Megrántotta maga mellett a függöny szegélyét, és kinézett a sötétedő utcákra. A nap korán lement az évnek ebben az időszakában, és a meleg eltűnt a fénnyel együtt. Mióta a Luftwaffe a Csatorna felett átrepülve elkezdte Anglia bombázását pár hónapja, az utcai lámpákat leszerelték vagy kilőtték, és mindannyian megtanultunk a sötétben tájékozódni.

– Úgy lesz – ígértem.

– Eh – mondta, miközben leeresztette a függönyt –, legalább nem kell attól tartanunk, hogy a németek bombáznak minket, n’est-ce pas? – Kuncogott. – Talán ez az egyetlen előnye annak, hogy a szomszédaink.

– Gondolom – motyogtam, zavarba hozott, hogy ilyen eltökélten próbál reményt találni ebben a helyzetben. Bizonyára Philine és Sonja is így érezte, amikor velem beszéltek.

– Szerencse, hogy nem Londonban vagyunk – folytatta Polak úr, és a mellette álló asztalon heverő újságra mutatott. – Most a templomokat bombázzák, el tudod képzelni? – Elgondolkodónak tűnt. – Rebbe de Hond azt mondja: „A zsinagóga a mi menedékünk, a tfilin pedig a légvédelmi ágyúnk”, ugye? – Halványan elmosolyodott és felsóhajtott. – Hát, borzasztó, amit a britek elszenvednek.

Nem tudtam, mit válaszoljak. Az apró, fekete tfilin-dobozokban tórai idézetek voltak… és a Polak családban senki sem járt zsinagógába, amennyire én tudtam. Philine apukája reményt keresett, ahol csak lehetett. Nem hibáztattam érte, én magam is egyfolytában ezt tettem.

– Aggódom a királynőnkért – folytatta Polak úr, megsimogatva a hajtókája gomblyukába tűzött hervadt fehér szegfűt. Bernhard herceg kedvenc virága, a szegfű viselése az utóbbi időben a holland királyi család iránti hűség jelképévé vált. Wilhelmina királynő, Bernhard herceg és a család többi tagja a háború elején Londonba menekültek, és ott emigráns kormányt állítottak fel. Mindannyian hallgattuk a Radio Oranje adásaiban elhangzott szónoklatait, habár ez tilos volt. – Nem lehet biztonságban, mindezek közepette.

– Hmm… – dünnyögtem. Megjelent lelki szemeim előtt az Orpo-zenekar, amelyet az imént láttunk a téren, ahogy a német csapatok végigvonultak a városunkon, maguknak követelve azt. Még mindig láttam Sonja és Philine arcát, ahogy néztük a zenekar játékát. Az aggodalmat. Az undort. – Biztos vagyok benne, hogy a királynő is aggódik értünk – mondtam végül.

– Persze hogy aggódik! – értett egyet Polak úr. – De bízik bennünk. A tegnap esti adásban dicsérte „ellenállásunk bátorságát és nemzeti jellemünk erejét”. – Polak úr elmosolyodott, megnyugtatta a királynő fantomszerű jelenléte.

Engem nem nyugtatott meg. Csak mintha gyerekeket akart volna csitítani, bár tudtam, hogy a királynő jót akar. Érdekelt azonban, hogy kifejezetten felhozta az ellenállást. A háború első napjaiban sokat beszéltek az ellenállásról, de maga a szó hamar eltűnt a közbeszédből, és csak olyan emberek ejtették ki hangosan, mint a királynő, aki Londonból szabadon mondhatott bármit, amit akart. A szó eltűnése mégis valami hatalmas dolog előjelének tűnt. Minden, ami ebben a háborúban számíthatott volna, eltűnt a szemünk elől, a szavaktól kezdve az olyan eszközökig, mint a fegyverek vagy a nyomdagépek. De amikor a németek betiltották az otthoni rádiókészülékeket, az ellenállók alkalmazkodtak. A készülékeket drót- és fémdarabokra szedték szét, elrejtették a padlódeszkák alatt, és csak akkor rakták össze, amikor a királynő éjjeli beszédét hallgatták, őrszemet állítva a bejárati ajtóhoz, majd újra eldugták az alkatrészeket. Az ellenállás nem tűnt el; csak lesben állt, várt, akárcsak a rádiók.

– Ezt jó hallani – mondtam.

Polak úr a királynő hangját utánozva ismét az uralkodót idézte:

– „Akik jót akarnak, azokat nem fogják megakadályozni abban, hogy megvalósítsák” – szavalta, és elégedetten dőlt hátra a székében.

Nem olvasta az újság többi részét? Nem látta a fényképeket, amelyeket mindannyian láttunk, a keménysisakos német katonák ezreit, amint fényes birodalmi sasukat lobogtatva vonulnak végig a párizsi Diadalív alatt? Undorító turistafotókat Adolf Hitlerről az Eiffel-toronynál? Párizs kevesebb mint ötszáz kilométerre volt innen. A nácik által működtetett újságok, amelyek most elárasztották a várost, tele voltak a Wehrmacht folyamatos kelet-európai sikereiről szóló hírekkel. Nem vette észre, hogy azokat, akik jót akartak, valójában szinte már mindenhol megakadályozták abban, hogy elérjék azt? Összerezzenve nyeltem le az érzelmeimet. Mindegyikünknek a maga módján kell megvívnia a háborút.

– Jó éjszakát, Polak úr – búcsúztam –, örülök, hogy találkoztunk.

– Jó kislány vagy, Hannie – mondta Polak úr, mintha csak magát nyugtatná. – À bientôt, mademoiselle. – Ahogy elindultam kifelé, Polak úr a hajtókáján lévő hervadó szegfűt rendezgette. Bizonyára rájött, hogy kezd veszélyessé válni, hogy nyilvánosan ilyesmit visel. Reméltem, hogy Marie figyelmeztetni fogja.

– Holnap találkozunk? – nyomott egy puszit az arcomra Sonja, amikor már az ajtóban álltam. Philine ott mosolygott mellette.

– Apám szeret téged – jegyezte meg Philine.

Elmosolyodtam.

– A szülők általában szoktak. – Megöleltük egymást, én leszaladtam a lépcsőn, és kirohantam a sötétedő utcára. Annyi minden megváltozott, gondoltam, mióta megismertem Sonját és Philine-t! Sokkal jobban kötődtem a városhoz, a körülöttem élő emberekhez. Az után az este után a bálon, reméltem, hogy újra összefutok velük az egyetemen, de sosem gondoltam volna, hogy engem is a barátjukká fogadnak. Mégis megtették. Kedveltek engem. Gyanítottam, hogy a jelenlétem feloldott köztük valamit. Legtöbbször ez akadályozta meg őket abban, hogy ugyanazt a zord párbeszédet újra és újra lefolytassák, ahogy egymást követték a hódoltság hetei. Ahelyett, hogy egymást kínozva a szörnyű állapotokról beszélnének, inkább arra tudtak koncentrálni, hogy elmagyarázzanak nekem mindenfélét: a nagyvárosias Amszterdamot, hogy hogyan legyek magabiztos, amikor fiúkkal beszélgetek, milyen színű pulóverek állnak a legjobban a vörös hajúaknak. Olyasmiket, amikről semmit sem tudtam. Olyan témákról, amelyek segítettek, hogy ne a nyilvánvaló dolgokon rágódjunk.

De ma hirtelen mindent másképp éreztem. Mindaz, ami számukra mindig is nyilvánvaló volt, most végre nekem is az lett.

Az elővárosi vonat megállt Amszterdam nyugati oldalán. A sínek túloldalán a Westergas gyár téglából épült csúcsai és masszív, hengeres acéltartályok magasodtak a nyugati oldal munkásnegyedein átvezető csatorna fölé. Leszálltam a majdnem üres peronra, a levegő fagyos és fekete volt az esti félhomályban.

Dekker nővér megkért, hogy vigyek el egy borítékot egy menekültek számára fenntartott biztonságos házba, itt a város szélén.

– Értelmes lánynak tűnsz – mondta aznap reggel. – Kérnék tőled valamit. – Átnyújtott nekem egy borítékot, majd egy külön cédulát egy címmel. – Csak vidd el ezt a borítékot erre a címre és add át, jó? De a címet ne mondd meg senkinek!

Bólintottam. Mindig megtettem, amit kért. Kurta, célratörő hatékonysága anyámra emlékeztetett, arra a csendes, mégis hatalmas gravitációs erőre, amely mindent összetartott gyerekkoromban. Anyámhoz hasonlóan én is ritkán vitatkoztam, vagy akár kérdeztem vissza, és ezt Dekker nővér nagyra értékelte.

Miután átbotorkáltam néhány ismeretlen, lerobbant tömbön, megtaláltam a keresett házszámot, és kopogtam, bár biztos voltam benne, hogy rossz helyen járok. Öt emelet magas, fagyos vörös téglákból épült erődítmény volt, csendes, kietlen járdával. A 6-os lakáson nem volt névtábla, úgy nézett ki, mintha valaki körömmel tépte volna le. De egy repedt csengő volt rajta, megnyomtam a gombot.

– Ja? – hallatszott fentről egy durva hang. Felnéztem. – Ja? – szólalt meg újra. Egy ráncos, tengerészsapkás öregember hajolt ki az ablakon két emelettel fölöttem.

– A… a segélyszervezet? – Felmutattam a borítékot. Azt hittem, hogy csak egy másik menekülteket segítő csoportnak viszem át a papírokat. De már nem voltam ebben olyan biztos. Az ajtó felé intett, mire bementem. Az épület belseje még sötétebb volt, mint a kinti csillagfényes utcák, a folyosóvilágítás vagy kiégett, vagy nem is volt. A lépcsőházhoz csoszogtam, és követtem a nyitott ajtó által vetett fény ferde téglalapját.

– Ki küldte magát? – kérdezte a férfi, kikukucskálva az ajtó résén.

– Dekker nővér.

Pislogott.

– Te vagy az új lány?

– Nem tudom – feleltem. – Azt hiszem. – Elnéztem a válla mellett. – Ez a szervezet?

Megvonta a vállát.

– Azt hiszem. – Kinyújtotta a kezét a borítékért. Becsúsztattam neki a résen. Kuncogott, három hiányzó fog helye sötétlett a vigyorában.

Kicsit szélesebbre tárta az ajtót. Melegség és fény áradt a lakás belsejéből, de a túlzsúfoltság fülledt bűze is, étel, fafűtés és az emberi testek szaga. Két felnőttet és három gyereket pillantottam meg a férfi mögött, egy házi készítésű paplan alatt kuporogtak a padlóra dobott göröngyös matracon. Ez nem a menekültek segélyszervezete volt. Hanem ők voltak a menekültek.

– Adja át a köszönetemet Dekker nővérnek! – mondta a férfi. – És önnek is köszönöm, kisasszony. – Mielőtt becsukódott volna az ajtó, rám kacsintott. – Oranje zal overwinnen – mondta. Az ajtó becsukódott, és a zár a helyére kattant, mielőtt válaszolhattam volna.

A narancssárga győzni fog.

Egy pillanatig álltam a sötétben. Az ajtó túloldalán suttogó hangok hallatszottak, semmi olyasmi, ami az utcáról is hallható lett volna. Ennyi ember egy ilyen kis szobában! Menekültek. Németországból vagy Lengyelországból? Vagy helyiek? Az egész épület szomorúságtól bűzlött. És bár nem voltam zsidó és nem voltam menekült, de ismertem a rémület érzését, ahogy egy család eltűnik.

Annie.

Az épületek árnyékában maradva visszamentem az állomásra. Imádtam Annie-t. Mindenki imádta. De tizenkét évesen, amikor én még csak hét voltam, meghalt torokgyíkban. Miután ő eltűnt az életünkből, a szüleim összetörtek, és mindannyian a saját kis létezésünk szigeteire húzódtunk vissza. Apám menedéke a Pedagógusok Szakszervezete volt, anyámé az aggodalom, az enyém a munka. Annie halála előtt is szorgalmas lány voltam, de utána megszállott lettem. Az élet az olvasás, az írás, a tanulás és a vizsgák szüntelen körforgásává vált. Lehajtottam a fejem, és vártam, hogy valami megváltozzon.

Az, hogy Annie nem volt többé, meghatározta az életemet egészen addig a pillanatig, amíg megismertem Sonját és Philine-t. Most azon kaptam magam, hogy olyan lány vagyok, aki éjszaka a város szélén oson, idegenek ajtaján kopogtat, és titkos jelszavakat cserél, mint valami vakmerő kém: Oranje zal overwinnen. Philine, Sonja, sőt most már Dekker nővér számára is én voltam Hannie.

Hangosan felnevettem magamon, amiért ilyen ostoba voltam. Annie… Hannie. Eddig észre sem vettem. Annie még mindig velem volt – sőt, valójában bennem. És még annyi mindent kellett tanulnom tőle!

Futottam a hideg novemberi estén, amíg a vonatállomáshoz értem. Üres volt, néhány német katonát leszámítva, akik egy oszlopnak támaszkodva dohányoztak és beszélgettek. Egy horogkeresztes zászló lengett az állomás zászlórúdjáról, én felkaptam a biciklimet, és olyan gyorsan tekertem haza, ahogy csak tudtam, részben hogy ne fázzak, de még inkább, hogy eltereljem a gondolataimat. A biciklimet a házam és a következő ház közötti átjáróban tettem le, és ekkor megláttam egy sor plakátot, amelyeket azóta ragasztottak ki, hogy reggel elindultam otthonról.

Hat volt egy sorban, mindegyiken ugyanaz a kép. A németek szerették így felragasztani őket, az üzenetet ismételgetve, mint egy dallamot, amit utálsz, de mégis megragad a fejedben. Ez a plakát Európa térképét ábrázolta, amelyen a Szovjetunió felől élénk bíborvörös vér hulláma áradt felé, két zászló tartotta vissza, a Harmadik Birodalom horogkeresztje és az aljas SS kettős villáma.

Storm tegen het Bolsjewisme!

Harc a bolsevizmus ellen. A nácik persze gyűlölték a kommunistákat. De ez egy kód volt. Ezt csak azért tudtam, mert Philine néhány nappal korábban elmondta, miután meglátott egy másik plakátot hasonló üzenettel. Amikor a nácik bolsevikokat mondtak, az általában a zsidókat jelentette. A nap szégyene, zavarodottsága, szomorúsága és rettegése forró, kemény sziklává állt össze a gyomrom mélyén. A légzésem felgyorsult, ahogy a véres árhullámot bámultam, amely arra volt hivatott, hogy megfélemlítsen, és megutáljam Sonját, Philine-t és a drága Polak urat. Körbepillantottam a csendes utcámban, és mintha valami másik világ egy kilátójából néztem volna magam, megragadtam a plakát szélét, és széttéptem középen, a darabokat a földre dobtam, miközben a következőhöz léptem, és a következőhöz, és megint a következőhöz, a vörös és fekete papír darabjait taposva a kopott cipőmmel.

Utána dobogó szívvel rohantam fel a lépcsőn, és aznap először mosoly ült ki az arcomra. Talán Mr. Polaknak és Wilhelmina királynőnek végül is igaza volt: akik jót akarnak, nem lesznek megakadályozva benne, hogy megtegyék.

4. fejezet

1942 tavasza

A Vondelparkon átvágva akartam eljutni Sonjához, a város központjában lévő, hatalmas, rétekből, tavakból és sétautakból álló parkon keresztül. Ahogy a díszes vaskapukhoz gurultam a biciklimmel, láttam, hogy két német katona áll ott őrt. Mellettük lógott az immár ismerős, de még mindig sokkoló festett tábla, sötét, gótikus betűi némán sikoltottak: Voor Joden Verboden.

Zsidóknak tilos a belépés.

A katonák látták, hogy a feliratot nézem.

– Maga zsidó? – kérdezte az egyikük.

Korábban még senki sem kérdezte ezt tőlem.

– Tessék? – kérdeztem vissza a remegő lábammal küzdve. Azonnal tudtam, hogy ez egyszerre volt kérdés és fenyegetés. Ahogy hátráltam egy lépést, ők előrehajoltak, elzárva a kaput. – Nem! – feleltem éles, magas hangon. Odalöktem feléjük a személyi igazolványomat, ők nevettek a pánikomon. A két német fiatal arcát vizslattam: mi történne, ha nem hinnének nekem?

– Menj csak, Mädchen! – mondta az egyikük, és barátságosan előrenyomta a kerékpárom fém csomagtartóját.

– Danke – feleltem a megkönnyebbüléstől megenyhülve. – Danke schön. – A katonák mosolyogtak, én is mosolyogtam. Kicsit pedáloztam, mire visszazökkentem a valóságba.

A középső ösvény felé vettem az irányt, amely a kedvenc rétemre vezetett, a fák pont előtte váltak szét. Ahogy elhaladtam mellette, ziháltam, aztán eszembe jutott. A németek felásták a Vondelparkot, hogy a külföldi repülőgépek ne használhassák leszállópályának. A mezőt, amely korábban egy gondosan kialakított, hullámzó gyepfelület volt, ahol sokan piknikeztek és kisgyerekek játszottak, mély, árokszerű barázdákba szántották, végig feltúrva a füvet. Föld és kő szagát éreztem, és az összes virág eltűnt.

Kezdetben Arthur Seyss-Inquart Reichskommissar rádióbeszédben biztosította a holland népet, hogy a németek inkább „üdvözlésre emelt jobb kézzel, mint hódító erővel” érkeznek hazánkba. Emlékeztem, hogy Polak úrhoz hasonlóan reméltem, hogy Seyss-Inquart talán józanabb lesz, mint Hitler. Itt nem volt Kristályéjszaka, nem voltak gettók vagy tömegsírok a város szélén. A Reichskommissar olyan őszintén csodálta a holland nemzetet, a két országot összekötő „vérségi kötelékeket”! Hogyan történhetnének itt ilyenek? Nem is történtek. Először nem. A fokozatosság volt Seyss-Inquart fegyvere. A drámai rendeletek helyett apránként adott ki rendelkezéseket. Például a személyi akták összegyűjtését. A hollandok felháborodtak és aggódtak, de telt-múlt az idő, és úgy tűnt, nem történik semmi. Amikor az előző évben kitiltották a zsidókat a parkokból, könyvtárakból és a tömegközlekedésről, a tiltakozás hatalmas volt országszerte, zsidók és nem zsidók részéről egyaránt. De mivel a lezárások valójában nem zavarták a legtöbb ember mindennapjainak menetét, az élet ment tovább.

A zsidókat idővel arra kényszerítették, hogy regisztrálják magukat a hatóságoknál. Be kellett jelenteniük az értéktárgyaikat és a műkincseiket. Kötelezték őket, hogy a pénzüket a náci bankokba vigyék. Ha mindezek egyszerre történtek volna, felkelést válthattak volna ki. Seyss-Inquart tudta ezt, hiszen az 1941. februári amszterdami általános sztrájk azután lángolt fel, hogy a zsidókat tömegesen eltávolították bizonyos szakmákból. Ezért lassan lépett, nem akarta felkorbácsolni a hollandok indulatait. És ez be is vált. Itt voltam, elválasztva Sonjától és Philine-től. Két gyönyörű barátnőmtől, akik történetesen zsidók. Philine egyszer azt mondta: „Nem tudtam, hogy zsidó vagyok, amíg Hitler meg nem mondta.” Természetesen tudta. De a német megszállás előtt ez nem számított. Tovább tekertem. Gyermekkoromat azzal töltöttem, hogy arra vártam, végre felnőjek, hogy megváltozzon az életem. De nem így.

– Jó reggelt, Vörös!

Becker őrmestert, a Wehrmacht katonáját valamikor a tél folyamán, immár hat hónapja, Sonjáék elegáns utcájának végére helyezték, itt teljesített őrszolgálatot. Becker a harmincas évei elején járhatott, és a leglustább német katona volt, akit valaha láttam. Valahogy tökéletes beosztást talált magának itt, Sonja utcájának a sarkán, ahol nem csinált mást, csak cigarettázott, könyvet olvasott, és időnként parancsokat osztogatott a néhány fiatalabb katonának, akiket felügyelt. Vöröses hajú volt, és szeplős, így kezdtünk el beszélgetni.

– Helló, Vörös! – mondta az első napon. Nem vettem róla tudomást. De ő mindig udvarias volt, és az volt az érzésem, hogy utasította a katonáit, ne zaklassanak engem, Philine-t vagy Sonját, mert mindannyian csendben maradtak, amikor Sonjához mentünk vagy onnan jöttünk. Idővel Beckerrel kellemessé enyhült a kapcsolatunk. Ahogy elhaladtam mellette, sietve összecsukta a tábori székét, és a könyvét az egyenruhája kabátjába gyömöszölte.

– Történik valami? – kérdeztem.

Felvonta a szemöldökét. Én szokás szerint kőarccal néztem vissza rá. Nem akartam, hogy azt higgye, barátok vagyunk.

– Nem tudom – felelte. – De most helyeztek át a Dam térre.

– Felvonulás? – kérdeztem. A németek szerették fényesre pucolni a csizmájukat és az ezüstcsillagokat, és órákon át taposni a macskaköveken, Heil Hitlerekre lendített karral az ilyen ragyogó kék napokon, amikor a napsütés megcsillant az egyenruhájukon. Miért is ne a Dam téren, a királyi palota előtt? Még a fotósaik is ott sürgölődtek, hogy megörökítsék a fegyelem győzelmét, vagy bármit is gondoltak, hogy ünnepelnek. Igyekeztem elkerülni a Dam teret, amikor csak lehetett, még mindig hányingerem lett, valahányszor megláttam a palota tetején lobogó horogkeresztet.

Becker megrázta a fejét.

– Nem tudom. Nem sokat mondanak nekünk. – Megvonta a vállát, mintha együtt lennénk ebben a zűrzavarban.

Nem voltunk. Továbbmentem.

– A Frenk család itt, a fekete léces fehér házban… – folytatta. – A barátaid?

Megálltam és hátranéztem.

– Miért?

A tekintetünk találkozott, de ezúttal nem mosolygott. Még egyszer utoljára beleszívott a cigarettájába, majd a csatornába pöccintette a csikket.

– Csak kérdeztem – mondta.

Újra elindultam. A rettegés magja bújt a mellembe. Ahogy elhaladtam a csatornát szegélyező magas házak mellett, megpróbáltam kitalálni, hogy melyiket „rekvirálták” már a németek. Ezekben az épületekben most náci tisztek laktak. Sonja új szomszédai.

Egy egyenruhás szobalány engedett be Frenkék ötszintes házának előcsarnokába. Amikor az ajtó kinyílt, a kinti csatornáról visszaverődött fény beáramlott a nagy kastélyba. Ilyen házakat eddig csak a régi Hals- és Rembrandt-festményekről ismertem az aranykorból. Széles márványlépcsők vezettek fel az öt emeletre, és egy kézzel faragott ébenfa korlát futott végig mellette, mint valami kalligrafikus sor, a legcirkalmasabb lépcsőház volt ez, amit valaha láttam. Állandóan jártam Sonjáékhoz, de csak a harmadik emeleti szobájáig merészkedtem. A fenti szobák rejtve maradtak, Sonja német rokonai lakták őket, akik a negyedik emeleten várták ki az épp zajló katasztrófát.

– Nem azt. Meghalok hőgutában. – Sonja eltolta magától a mustárszínű kardigánt, miközben Philine kihajolt a szobából nyíló gardrób ajtaján, amely nagyobb volt, mint a nővéremmel közös, gyerekkori szobánk. A napfény beáramlott a magas ablakokon.

Kigomboltam a régi, szürke kabátomat, a zöld bársonyfotel háttámlájára dobtam.

– Elnézést a késésért.

– Mindjárt elkészülünk – mondta Sonja, és adott egy puszit az arcomra. – Csak felöltözöm.

– Sokáig fogunk még várni – vélte Philine, és nyugodt hangjában csipetnyi ingerültség csengett –, ha Sonja nem dönt hamarosan.

– És ez? – kérdezte az emlegetett Sonja, és egy virágos selyemkendőt borított a vállára.

– Szép – véltem.

Philine vállat vont.

– Talán.

A magas ablakokhoz léptem, hogy lenézzek a belső udvarra. Lent téglalap alakú hátsó udvarok takaros rácsa húzódott, egy-egy kis zöld terület az előtte álló kúriához. Itt, a belváros legforgalmasabb részén ez egy kis menedék volt, rejtve a nyilvánosság elől, de mindenki jól ismerte, aki ezekben a családi házakban lakott. További rejtett terek. A lenti kertek szokás szerint üresek voltak.

– Szoktatok beszélni Beckerrel? – kérdeztem. – A katonával az utca végén.

– Az álmos őrrel? – kérdezte Sonja. – Néha. Udvariasabb, mint a többiek.

– Soha – ütközött meg Philine. – Miért beszélnék?

Nem tudtam, mit mondjak. Nem tudtam valódi információval szolgálni Sonjának, és miért ijesztgettem volna Becker homályos célzásaival? A pletykák már így is elég rombolást okoztak a lelkünkben.

– Csak kíváncsi vagyok – mondtam.

Sonja felém fordult.

– Azokról a megbízásokról van szó, amiket az ápolónőnek intézel? – Az arca felragyogott a reménytől. Láttam, hogy Philine ettől ideges lett.

– Nem kellene beszélnem róla – feleltem, próbáltam fáradtnak és komolynak tűnni.

– Ó! – lehelte halkan Sonja.

Vártam az elkerülhetetlen ugratást Philine részéről, de nem jött semmi. A szoba energiája megváltozott, mintha vihar támadt volna. Egy hosszú pillanatig egyikünk sem szólalt meg.

– Hoztam néhány új leckét, amit meg kell tanulnunk – mondtam. Mostanában azt tekintettem a feladatomnak, hogy mindannyiunkat rávegyem, hogy az iskolai munkára összpontosítsunk. Philine-t fellelkesítettem a választott jogi területem, a nemzetközi igazságszolgáltatás témája iránt, de Sonjára nem hatottam ennyire. Sonja kitartott amellett, hogy a szüleit boldoggá tegye, miközben a jogászkodásnál sokkal csillogóbb jövőről fantáziált. Úgy képzeltem el, mint valami hollywoodi filmet, rengeteg bájos ruhával, kiskutyával és martinis poharakkal mindenütt. De már nem tudtam, még mindig ezt képzeli-e.

Sonja megszólalt.

– Most nem bírnék tanulni.

– Próbálom kirángatni a levegőre – jegyezte meg Philine.

Sonja megpróbálta elővenni a szokásos lendületét.

– Csak nem tudom eldönteni, mit vegyek fel.

– Nem számít – mutatott rá Philine. – Csak az erkélyre megyünk ki. – Már egy ideje elmúltak azok az idők, amikor a város utcáin bolyongtunk kávézót keresve. Mivel a legtöbb üzletben a kiszolgáláshoz személyi igazolványt kértek, a zsidók ki voltak zárva a kinti élet nagy részéből a kártyáikon lévő hatalmas fekete J miatt. Frenkék szerencsésnek mondhatták magukat, hogy volt egy szép saját kertjük, bár ritkán használták. A kis zöld tér az épületek között elég kellemes volt, de olyan, mintha egy börtönben próbálnánk pihenni, tudván, hogy a környező épületek tele vannak őrökkel, akik az ablakokból figyelnek. Erről nem beszéltünk, ez olyasmi volt, amiről már mindannyian tudtunk.

– Hannie amúgy is késett – jegyezte meg Sonja.

– Bocsánat – isméltem meg. Mostanában gyakran használtam ezt a szót.

Sonja egy újabb pulóvert dobott a padlóra, és végigmérte nyitott szekrényét.

– Talán a csíkos blúzt?

– Elég, Sonja! – Philine hangja ingerülten recsegett.

– Minden rendben? – kérdeztem.

– Igen. – Philine elkezdte összehajtogatni a szétdobált ruhákat, felszedte őket a padlóról, az ágyról és a közeli székről. Sonja egy mahagóniszekrényben kotorászott, egy másik blúzt tartott a kezében, fehéret, sárga virágokkal. Felénk fordult, de mielőtt kérdezhetett volna, Philine felrobbant.

– Ne ezt! Ne már! – Sonjára pillantott, az visszabámult rá.

– Nyugodj meg, Philine!

Philine általában csak azért kommentálta Sonja ruhatárát, hogy bókoljon neki. Most mély levegőt vett, mintha meg akarna szólalni, de lenyelte, és nem mondott semmit.

– Mi az? – kérdezte Sonja. Mint egy kihívás, úgy hangzott.

Philine az előszobába nyíló ajtóhoz lépett, benyúlt mögé, kihúzott egy fényes, durva, sárga pamutszövetet, amely olyan csúnya színű volt, hogy egyikükön sem tudtam volna elképzelni. Kibontotta, és megláttam a mintáját. Ugyanolyan dühös fekete betűkkel, mint a Vondelparkban lévő felirat, egy szó ismétlődött újra és újra: Jood.

Zsidó.

Philine kiválasztott egy négycentis négyzetet a pamutból, és kivágta a szövetlapból, ezzel egy Joodot kiemelve, amelyet egy hatágú zsidó csillag vesz körül. Egy képzeletbeli kabát hajtókájához tartotta.

– Azok a sárga virágok el fogják rejteni a csillagot.

– Ez a lényeg – mondta Sonja.

Philine halkan beszélt, a hangja remegett az érzelmektől.

– Bajba fogsz kerülni.

– Tényleg azt hiszed, hogy katonák fogják ellenőrizni a csillagokat az utcákon?

– Hát persze! – felelte Philine, és a szeme elkerekedett a hitetlenkedéstől. – Mit gondolsz, miért van az a vörös hajú katona mindig az utcád végén?

– Apám ismeri a Zsidó Tanács vezetőit – közölte Sonja –, és ők döntenek arról, ki marad és ki megy. Megadta nekik a te családod nevét is, Philine, hogy írják fel őket a listára. Minden rendben lesz.

– És ezt te elhiszed? – vágta oda Philine.

– A Zsidó Tanácsnak van terve – folytatta Sonja. – Ők a város legfontosabb üzletemberei, az isten szerelmére!

Mindannyian tudtunk róluk. A zsidó közösség vezetői, akik a németekkel tárgyaltak a jövőbeli zsidópolitikáról. De nehezen tudtam elhinni, hogy így, a megszállás után valódi hatalmat tudhatnának a kezükben.

– Igen, a Zsidó Tanácsnak van terve – mondta Philine elkeseredetten. – Az a terv, hogy az összes amszterdami zsidót Westerborkba küldjük. – Az utolsó szavakat úgy köpte oda, mintha a sátánt akarná elijeszteni.

– Ez csak átmeneti – vitázott Sonja. – Egyébként is, valószínűleg jobb, mint itt, a sok szeméttel az utcákon és a homokzsákokkal mindenütt.

– Sonja! – képedt el Philine. – Westerbork egy munkatábor.

– Tranzittábor, apa azt mondja.

– Mit gondolsz, hová lesz majd a transzfer? Egy kellemes kirándulás a tengerpartra?

Sonja az apjától kapott cáfolatok végére ért.

– Hamarosan illegális lesz egyáltalán zsidónak lenni – mondta. Mint egy vicc, úgy hangzott.

Philine döbbenten nézett rá.

– Ó, Sonja! Hiszen már most is az.

Néhány hosszú pillanatig mindannyian csendben ültünk, mielőtt Sonja ismét megszólalt.

– Nem akarok elmenni itthonról – jelentette ki, és ledobta a blúzt. Egy halom fodros holmi közepén ült, a szivárvány minden színében virágos, pepita kockás, csíkos és pöttyös ruhák hevertek mindenhol, és ő úgy bújt be közéjük, mint egy hattyú, aki felborzolja a tollait, majd a fejét a szárnya alá dugja, hogy aludjon.

– Egyszer muszáj lesz – vélte Philine, és újra szemügyre vette a sárga szövetdarabot. – Ez mi? – Egy hivatalosnak tűnő levél volt a szövet alsó sarkához tűzve. – Hát persze! – nevetett fel keserűen.

– Mi az? – kérdeztem, kétségbeesetten várva a további információt.

– Utasítások – felelte Philine, és felolvasta a horogkeresztes papírról a feljegyzést. – Először mossuk ki, hogy elkerüljük az elszíneződést vagy a zsugorodást. Valaki szakított időt arra, hogy ezt is beleírja. – Felemelte az anyagot, és hunyorogva olvasta az apró betűket: – Hergestellt in Deutschland,