Rebeca Green

Nem vagy az apám többé!

Rebeca Green

Nem vagy az apám többé!

Rainbow könyvek: 6. kötet

© Rebeca Green 2025. 06. 25.

Magyarországon kiadja a

HELMA Kiadó

A szerző eddig megjelent

könyvei:

Silk (Selyem)

Gift (Ajándék)

No jealousy! (Féltékenység kizárva!)

Dance (Tánc)

Dance again (Még mindig tánc)

Nem vagy az apám többé!

A könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Kiadó

Cím: 8630 Balatonboglár, Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (1) 8555-333

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője:

Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2025. 06. 25.

ISBN 978-963-639-820-0

Copyright

Borítóterv: Bakó Lilla

Olvasószerkesztő, korrektor: Sike Erzsébet

A szerző elérhetősége a Facebookon:

https://www.facebook.com/profile.php?id=61564815784013

Kapcsolat: info@helma.hu

Szerzői jog – Copyright: 2025 by © Rebeca Green

Minden jog fenntartva – All right reserved

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy – visszakereső rendszert.

A könyv bármely részletének a közléséhez, bármilyen céllal, a kiadó írásbeli engedélye szükséges, kivételt képeznek a Helma Kiadó és az MKMT mozgalom hivatalos bloggerei, akik 600 (azaz hatszáz) karakter erejéig szabadon idézhetnek a könyvből.

Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

Ennek a könyvnek a középpontjában egy 15 éves fiú elvesztésének

a tragédiája áll.

Hogy jobban megértsétek a történetet,

olvassátok el az alábbi tényeket.

Az amerikai „konverziós terápiák” – melyek célja a szexuális orientáció vagy nemi identitás megváltoztatása – széles körben elítéltek, és súlyos mentális egészségügyi következményekkel járnak az érintett fiatalok számára.

Öngyilkossági kísérletek gyakorisága

A JAMA Pediatrics tanulmánya szerint azok az LGBTQ+ fiatalok, akik konverziós terápiában részesültek, 58%-os arányban kíséreltek meg öngyilkosságot, míg azoknál, akik nem vettek részt ilyen terápiában, ez az arány 39% volt.

A transznemű fiatalok különösen

veszélyeztetettek

Egy 2023-as tanulmány kimutatta, hogy a konverziós terápiának kitett transznemű fiataloknál 55%-kal nőtt az öngyilkossági kísérletek kockázata, és több mint kétszeresére nőtt az elszökés valószínűsége. A legnagyobb kockázatot a 11–14 éves korban történő terápia jelentette. ScienceDirect

Mentális zavarok előfordulása

A Stanford Egyetem kutatása szerint a konverziós terápián átesett személyeknél magasabb a depresszió, PTSD és öngyilkossági gondolatok előfordulása, különösen azoknál, akik mind a szexuális orientációjukat, mind a nemi identitásukat érintő terápiában részesültek. Stanford Medicine

Érintett fiatalok száma

A UCLA Williams Institute becslése szerint az Egyesült Államokban több mint HÚSZEZER, 13–17 éves LGBTQ+ fiatalt fenyeget a konverziós terápia veszélye, amelyet engedéllyel rendelkező egészségügyi szakemberek végeznek, és további ÖTVENHÉTEZER fiatal részesülhet ilyen kezelésben vallási vagy spirituális tanácsadók által. UCLA

Átlagos életkor a terápia megkezdésekor

Egy 2022-es tanulmány szerint a konverziós terápia átlagos megkezdési életkora huszonöt év volt, de az esetek 7%-ban már ÖTÉVES korban elkezdődött a kezelés.

Terápia jellege és hossza

A kezelések gyakran többféle módszert kombinálnak, beleértve az egyéni vagy csoportos pszichoterápiát, vallási rituálékat és averziós terápiákat. Az átlagos kezelés hossza 26 hónap volt, 118 alkalommal. jamanetwork.com

Törvényi szabályozás

2024 júniusáig 23 amerikai állam és Washington D.C. tiltotta be a konverziós terápiát kiskorúak számára. Ennek ellenére sok államban továbbra is legális, különösen vallási intézmények keretein belül. Stanford Medicine

Betiltották: Kalifornia, New Jersey, Illinois, New York, Maine, Utah és más államok törvényt hoztak a konverziós terápia betiltásáról kiskorúak számára. Részleges tilalom: Néhány államban – mint például Arizona, Wisconsin és Pennsylvania – részleges tilalmak vannak érvényben, amelyek megakadályozzák az állami finanszírozást vagy a szakemberek által végzett konverziós terápiát. Newsweek

Legális: Több államban, például Floridában és Texasban a konverziós terápia továbbra is legális, és vallási intézmények által kínált táborokban is alkalmazzák.

Szakmai szervezetek álláspontja

Az Amerikai Pszichológiai Társaság és más vezető egészségügyi szervezetek elítélik a konverziós terápiát, mivel az hatástalan és káros. A terápia megbélyegzi az LGBTQ+ identitást, és súlyos mentális egészségügyi problémákhoz vezet. Them

Családi és közösségi hatások

A konverziós terápiában részesülő fiatalok gyakran olyan családokból származnak, ahol a szülők vagy gondozók megpróbálták megváltoztatni gyermekük szexuális orientációját vagy nemi identitását. Ezek a fiatalok háromszor nagyobb eséllyel kíséreltek meg öngyilkosságot különösen akkor, ha a szülők szakemberhez vagy vallási vezetőhöz fordultak segítségért. Psychology Today

Gazdasági és társadalmi hátrányok

A konverziós terápiában részesülő transznemű személyek gyakran alacsonyabb iskolai végzettséggel rendelkeznek, és olyan közösségekben élnek, amelyek nem fogadják el az LGBTQ+ identitást.

Love In Action (LIA):

A LIA volt az egyik legismertebb konverziós tábor, amelyet 1973-ban alapítottak Tennessee államban. A program célja az volt, hogy a résztvevőket "meggyógyítsa" a homoszexualitásból. A tábor működése során számos visszaélésről és pszichológiai károsodásról számoltak be. 2008-ban a programot bezárták, miután nyilvánosságra kerültek a visszaélések.

JONAH

(Jews Offering New Alternatives for Healing)

Ez a New Jersey-ben működő szervezet szintén konverziós terápiát kínált. 2015-ben egy bíróság megállapította, hogy a JONAH megtévesztette a fogyasztókat, és 3,5 millió dolláros büntetést szabott ki a szervezetre. A bíróság továbbá megtiltotta a vezetőknek, hogy bármilyen hasonló tevékenységet folytassanak. Wikipedia+1Them+1

Ferguson v. JONAH (2015)

Ez volt az első olyan amerikai bírósági ügy, amelyben a konverziós terápiát fogyasztóvédelmi törvények alapján jogellenesnek nyilvánították. A bíróság megállapította, hogy a homoszexualitás nem betegség, és a JONAH által kínált szolgáltatások megtévesztették a fogyasztókat.

Colorado állam törvénye (2019)

Colorado 2019-ben törvényt fogadott el, amely megtiltja a konverziós terápiát kiskorúak számára. Azonban a törvényt egy vallási tanácsadó, Kaley Chiles megtámadta, arra hivatkozva, hogy az sérti a szólásszabadság jogát. Az ügyet a Legfelsőbb Bíróság elé terjesztették, és várhatóan 2026 közepén születik döntés.

Üzenet a szerzőtől:

A homoszexualitás nem betegség, tehát

meggyógyítani sem kell!

Bizonyos tudományos kutatók nézete szerint a homoszexualitás nemcsak az állatvilágban, de az emberi társadalmakban is úgy tekintendő, mint a szexualitás egy normális és természetes változata, amely önmagában nem betegség.

A fejlett nyugati társadalmakban a pszichiátria és a pszichológia szakmák egységes véleménye szerint a homoszexualitás nem minősül betegségnek.

Az Amerikai Pszichológiai Társaság (APA) a Mentális zavarok diagnosztikai és statisztikai kézikönyvéből (DSM) a homoszexualitást 1972-ben a II. kiadással vette ki. A homoszexualitás BNO (Betegségek nemzetközi osztályozása) kódját 1990-ben törölte az Egészségügyi Világszervezet, a (WHO).

Tartalomjegyzék

Levél a múltból      14

Emlékképek – Coming out      18

Emlékképek – Az első bírósági tárgyalás      23

Emlékképek – A remény      26

A jelen      28

Egy évvel korábban      30

Első fejezet - A Coming out után      31

Második fejezet - A csokis csiga      40

Harmadik fejezet - Jó kezekben      43

Negyedik fejezet - Tervek és álmok      48

Ötödik fejezet - Mindenkinek a maga baja fáj      54

Hatodik fejezet - Amikor minden mindegy      59

Hetedik fejezet - Az összeomlás      65

Nyolcadik fejezet - Amikor az alkohol sem segít      71

Kilencedik fejezet - Kávé-teszt      79

Tizedik fejezet - Sebastian új oldala      86

Tizenegyedik fejezet - Kopogtam!      94

Tizenkettedik fejezet - A harc folytatódik      99

Tizenharmadik fejezet - Ismét a bíróságon      104

Tizennegyedik fejezet - Egy kis pánik…      108

Tizenötödik fejezet - A ceremónia      114

Tizenhatodik fejezet - Pohárköszöntő      120

Tizenhetedik fejezet - Az első hitvesi tánc      124

Tizennyolcadik fejezet - Konyhai csend      129

Tizenkilencedik fejezet - Az esküvői torta      133

Huszadik fejezet - Az első csók      136

Huszonegyedik fejezet - Hajnal a konyhában      140

Huszonkettedik fejezet - Jelena látogatásai      144

Huszonegyedik fejezet - Mindig a legrosszabbkor kezdődik a műszak      155

Huszonnegyedik fejezet - Semmi! … még      160

Huszonötödik fejezet - Záróra után      163

Huszonhatodik fejezet - Az elégetett reggeli      167

Huszonhetedik fejezet - Gondolatok egy éjszaka margójára      171

Huszonnyolcadik fejezet - Sötét felhők      175

Huszonkilencedik fejezet - Az első bizonyíték      178

Harmincadik fejezet - Nem hagylak magadra!      180

Harmincegyedik fejezet - A reménysugár      183

Harminckettedik fejezet - Remény és félelem      187

Harmincharmadik fejezet - Versenyfutás az idővel      195

Harmincnegyedik fejezet - A jog drámája      202

Harmincötödik fejezet - Az utolsó percek…      207

Harminchatodik fejezet - A temetés      216

Harminchetedik fejezet - Az esély      220

Harmincnyolcadik fejezet - Nincs olyan, hogy

büntetlenül!      228

Harminckilencedik fejezet - Az első mosoly      232

Negyvenedik fejezet - Kattan a zár      238

Negyvenegyedik fejezet - A nagy titok      247

Negyvenkettedik fejezet - A szülés      256

Negyvenharmadik fejezet - Elengedés      265

Negyvennegyedik fejezet - Nemes bosszú      271

Utószó      278

A Helma Kiadó könyvajánlója      280

Levél a múltból

Apa, ezt a levelet nem szabadna megírnom. Megtiltották, hogy írjak vagy mondjak neked bármit. De ez nem helyes! Most már tudom!

Sajnálom, hogy nem voltam elég bátor, hogy nem tudtalak megvédeni úgy, ahogy te védtél engem mindig, mindenkivel szemben! Sajnálom, hogy nem álltam oda melléd, amikor mindenki elfordult tőled!

Azt mondták, el kell felejtenem, hogy szerettelek. Azt mondták, hogy az a szeretet, amit irántad érzek, az bűn. Én pedig megijedtem. Most, amikor már késő, most merem csak kimondani: Nem, nem ez a bűn! A te szereteted mindig csak jót adott nekem! Az a bűn, amit a nagyapám erőszakolt rám!

De tőle félek!

Még most is!

Én mindig tudtam, hogy te jó ember vagy. Szerettél minket, engem mindenkinél jobban. Miattam próbáltad elfojtani azt, amit érzel. És amikor végre kimondtad, hogy ki vagy valójában, én nem haragudtam rád! Én büszke voltam az apámra! Mert azt kívántam, bárcsak én is ilyen bátor tudnék lenni!

Itt azt mondták, megpróbálnak kijavítani engem. Mint valami hibás tárgyat! Bezártak, imádkoztattak, kiabáltak, megaláztak, és én egyre csak hallgattam. Egyre csak hazudtam. Nekik. Magamnak.

De legbelül tudtam, hogy én is olyan vagyok, mint te. Benjamin nekem nem csak a barátom és bizalmasom! Soha, senkinek nem mertem elmondani, apa, de én azt hiszem, szeretem Benjamint. Nem úgy, mint a testvéremet, vagy a barátomat. Ezt még ő sem tudja! Ne is mondd el neki!

De, amikor erre rájöttem, és amikor láttam, veled hogyan bánik nagyapa, attól a pillanattól kezdve nem volt hova menekülnöm. Mert ha rád haragudtak, rám még jobban fognak. Ha te szégyen voltál nekik, akkor én még nagyobb szégyen leszek.

Nem bírom ezt tovább, apa!

Minden nap olyan, mintha darabokra szakadnék, és már nem tudom összerakni magam. Nem félek attól, amit tenni fogok, mert az érintésed a hajamon, a szavaid, hogy örökre a fiad leszek, azok elkísérnek engem, és most már velem is maradnak! Senki nem veheti el tőlem azt az utolsó simogatást, azt az utolsó mosolyodat!

Ha újra megszülethetnék, azt kívánnám, hogy ismét te legyél az apám! De egy olyan világban szeretnék élni, ahol nem büntetnek a szeretetért! Ahol nem kell félni attól, amit a szíved diktál! Ahol nem kell meghalni azért, hogy önmagad lehess!

Azt akarják, hogy ma este álljak ki a pódiumra, és tagadjalak meg! Ott, mindenki előtt! A nagyapám előtt! Én inkább meghalok, de ezt soha nem fogom megtenni! Nem akarom, nem fogom kimondani, hogy nem szeretem az apámat!

Ez hazugság!

Ahogy az is, hogy gyenge vagy!

Te erős vagy, apa! A legerősebb, akit ismerek!

Ebben soha ne kételkedj!

És abban sem, hogy szeretlek!

Már nincs miért hadakozni velük, mert nem figyelnek rám! Te vagy az egyetlen, akinek számítok!

Mindig is szerettelek! Bocsáss meg, hogy nincs erőm tovább harcolni, hogy gyenge vagyok!

De a szeretet, az erős, apa! Az mindig veled lesz, ahogy a tiéd is velem! Bármi történjen!

Szerető fiad,

Félix.

Örökké a te fiad!

Csak a tiéd, apa!

Valter, mintha filmet nézne, úgy éli át, újra meg újra a fájdalmat! Ebben a filmben sajnos, ő a főszereplő.

Még most is túl éles minden!

A fények, a hangok…

Minden fáj!

Még mindig!

Már képes kívülről nézni azt, ami az elmúlt egy évben történt.

Képes nem sírni.

Mára elfogytak a könnyei.

Emlékképek – Coming out

Az asztalon már csak morzsák, üres tányérok voltak. A felesége még kortyolt egyet a borból. Félix, az ő gyönyörű, göndör szőke hajú, tizenöt éves fia a széke peremén ült, mint aki már akkor érezte, hogy közel a tragédia. Az apósa, a szerb származású Dragan, az örökké, mindenkin ítélkező ember hátradőlt a székén, ahogy szokott, mintha most jönne csak a főfogás, a kinyilatkoztatás: ki az, aki ma nem felelt meg az ő magas elvárásainak!

Valter felállt. Mozdulataiban nem volt semmi hirtelen, semmi drámai. Csendesen, kimérten, ahogy mindig is tette.

Még most, több, mint egy évvel később is érzi, hogy kalapált a szíve akkor. Mintha előre érezte volna a tragédia szelét. Hányszor játszott el a gondolattal, mi lett volna, ha megbékél a sorsával? Ha elfojtja a vágyat, hogy a saját, teljes életét élhesse?

De az életben nincs „ha”! Van a múlt, amit megtettél, a jelen, amiben élsz, és a jövő, amire vágysz, vagy amitől rettegsz.

– Szeretnék mondani valamit. Valamit, amit régóta magamban tartok.

Érezte a súlyos csendet. A döbbenetet, hogy ő, a befogadott, a megtűrt senki, szólni mer, miközben senki nem kérdezte.

– Meleg vagyok – hangzott a szó, őszintén, halkan, de határozottan. – Mindig is a férfiakhoz vonzódtam. Próbáltam más lenni. Meg akartam felelni! Először csak a szüleimnek. Aztán neked! – nézett az apósára. – A feleségemnek. A szomszédoknak, a társadalomnak, a látszatnak… csak magamról feledkeztem el közben.

A csend szinte kézzel tapintható az étkezőben. Még az utcáról sem szűrődött be az ilyenkor szokásos zaj. Mintha az egész világ visszatartotta volna a lélegzetét.

Aztán az apósa megszólalt. Hidegen, élesen, mint a kés, amivel a húsba vág az étterem konyháján minden áldott nap.

– Ez valami rossz vicc?

– Nem viccelek. Csak nem akarok tovább hazudni – hangzott az egyszerű, de annál félelmetesebb válasz.

Valter nem adott lehetőséget arra, hogy kiutat, kibúvót keressen a család. Hogy meggyőzzék, ez csak egy szeszély, egy divat, hogy dolgozzon többet, és nem lesz ideje hülyeségeken gondolkozni. Pontosan úgy, ahogy azt Félixnek, a fiának mondták minden egyes alkalommal, amikor az apósa szerint valami férfiatlan hobbyt szeretett volna űzni, mint balettozni, vagy színjátszó körbe járni.

A felesége arcát nem látta, csak a mozdulatot, ahogy eltolta a tányért maga elől. Mintha minden mocskos lenne körülötte.

Az apósa felemelte a hangját.

– Ezt a szégyent! Hogy ezt kellett megérnem! A saját fiamként fogadtalak be! A saját házamba! Az éttermembe! Munkát adtam neked, családot! Amikor semmid nem volt! És te most itt, a vacsoraasztalnál... Ezzel mocskolod be a nevünket? A családunkat?

Félix rémülten markolászta az asztal szélét, nem mert felnézni. Nem mert megszólalni! Az ő egyetlen fia, a büszkesége, csak némán meredt maga elé! A segélykérését csak titokban, magában suttogta el! És ő nem hallotta meg.

Hányszor gondolt már erre a jelenetre Valter! Hányszor vádolta magát, hogy nem vette észre a jeleket a fián! Hogy nem értette, amit akkor látott! Hogy a saját lelkében dúló fájdalomtól az agya nem fogta fel a néma üzeneteket!

– Nem akarok vitát – mondta Valter. – Nem kérek semmit. Csak annyit, hogy elmehessek. Csendben. Méltósággal. És hogy ne zárjatok ki a fiam életéből!

Az apósa felpattant, Valter egy pillanatra azt hitte, hogy nekiugrik! A vaskos diófa asztal megremegett a mozdulattól, a bor kilöttyent az otthon is elvárt hófehér asztalterítőre. Egyre nagyobb foltot hagyott maga után. Vörös foltot, mintha vér lenne!

– Átkozott legyek, ha engedem, hogy te innen méltósággal távozz! A bűnösöknek bűnhődni kell! Fizetni a bűneikért! Most azonnal takarodj a házamból! A fiadat pedig felejtsd el! Neki mostantól nincs apja! Fogd az irataidat és menj! Itt nincs tovább helyed! Ahogy munkád sincs az étteremben! Látni sem akarlak! Soha többet!

Jelena, a felesége felállt, és ráparancsolt Félixre.

– Indulj a szobádba! Ismételd át a leckédet holnapra! Mozdulj már!

Félix félve nézett az apjára a homlokába hulló haja alól, fájdalmasan, titokban. Szólni nem mert, de a könnyek végiggördültek az arcán. Nem merte letörölni, nehogy a nagyapja meglássa, hogy sír.

Mert egy Stojkov, az nem sír!

Az erős!

Egy másodperc.

Egy apró pillanat, amikor még minden megváltozhatott volna. Ha…

Nem! Nincs „ha”! Már nincs! Ahogy önvád sincs! A múlt mára végre odakerült, ahová való: a múltba! Mert el kell dönteni, hol akarunk élni: a múltban vagy a jelenben? A kettő együtt nem megy! És Valter végül a jelent választotta!

Az ajtó becsapódott.

Ő ott maradt.

Egyedül.

A vörös folt tovább nőtt a terítőn.

A szó: bűnös – gonosz mantraként visszhangzott a fülében.

Emlékképek – Az első

bírósági tárgyalás

A teremben minden túl fehér. Túl steril. Minden zaj hangosabb, mint kellene. A papírok zizegése, egy szék megcsikordulása a padlón, a bíró kopogása az asztalon.

Valter öltönyt viselt. A nyakkendő túl szoros volt. Vagy talán a torkában ülő gombóc miatt érezte úgy, hogy alig kap levegőt. A mellette ülő ügyvédnő, Cintia beszélt hozzá, de a szavakat nem hallotta, nem értette. Mintha víz alatt lett volna.

Csak egy név lebegett a szeme előtt: Félix!

A bíró fáradt hangon beszélt. Szokványos ügy, gondolta. A válás kimondva. Vagyonmegosztás nincs, az asszonyé minden. Láthatás engedélyezve. Hetente kétszer. Hétvégéken váltva. Ünnepeken megosztva.

– A feleség kérésére a gyermek véleményét is meghallgatjuk – mondta rutinból a bíró. – Félix, hallgatlak! Mit szeretnél elmondani?

A fiú lesütött szemmel állt fel. Arca sápadt volt, keze remegett. Küzdött a sírással, amiről tudta, hogy neki nem szabad! Még csak tizenöt éves! Az a furcsa kor, amikor a hang már mélyül, de az arc még gyerek. A tekintete szorosan a padlóra szegeződött.

Valter csak nézte őt. Olyan erősen, olyan kétségbeesetten, mintha a pillantásával akarná odahúzni magához, átölelni szorosan, megnyugtatni, hogy ne féljen! Hogy minden jó lesz!

A bíró újra kérdezett. Félix halkan válaszolt. A mondatok elvesztek a teremben, de egy mondat mégis elért hozzá. Egyetlen mondat.

– Nem akarok vele lenni. Ő nem az apám többé – suttogta a fiú, de továbbra is mereven a földet nézte.

A terem egy pillanatra megdermedt.

Az apósa arcán ördögi mosoly játszott, látszott, mennyire élvezte a veje megsemmisülését.

Valter mozdulatlanná vált.

Mintha ráomlott volna a világ minden hegye! A szíve megállt egy pillanatra.

Félix hangtalanul sírt. A könnyek ott csillogtak az arcán. Nem nézett fel. Nem nézett az apjára.

Valter nem látta a könnyeket. Csak a mondat keringett benne. Egyetlen mondat. Egy kés, ami beléhasított, újra meg újra. Ami darabokra tépte a szívét, lelkét!

„Ő nem az apám többé.”

A tárgyalás ment tovább. A bíró beszélt. Papírok zizegtek. Az ügyvédnő valamit suttogott, de nem értette, mit. Csak ült, mint egy romok alatt rekedt ember, akinek a világa épp most omlott össze.

A fia elsétált mellette. Léptei nesztelenek voltak, de Valter érezte őket, mint súlyos kalapácsütéseket a mellkasán.

Egyetlen másodpercet!

Csak egy pillantást akar!

Egyetlen szemvillanást!

De Félix nem nézett rá.

A nagyapja szorosan haladt mögötte, fenyegetőn tornyosult az unokája fölé, mint mindig, mindenhol.

Valter nem állt fel.

Nem próbálta megállítani a fiát.

Nem próbálta meg átölelni.

Nem próbált meg szólni hozzá.

Mert valami eltörött benne.

Valami meghasadt.

És mert félt.

Még mindig félt az apósától.

És most először, rettegett a jövőtől!

Emlékképek – A remény

Valter megmozdulni sem tudott. A szíve kihagyott egy ütemet. A fia felemelte a fejét. A tekintetük találkozott.

Félix elmosolyodott.

– Apa! – mondta és hangja alig volt több suttogásnál, de Valter így is tisztán hallotta. – Szia, Apa!

Valternek elakadt a lélegzete. Nem tudta, álmodik-e, vagy csak a szíve játszik vele – utoljára. Mert ha ez csak egy álomkép, ő belehal!

– Félix, fiam! Hogy vagy?

A fiú tett egy lépést. Csak egy aprót, de az mindennél többet jelentett az apjának.

Valter hozzálépett, felemelte a kezét, és megsimította Félix haját. Olyan óvatosan, mintha az egész világ létezése függene e mozdulat súlyától. Ujjai alatt érezte a tincsek melegét. A fia illatát. A reményt!

– Szeretlek, Apa! – nézett rá a fia ragyogó kék szemekkel.

– Én is szeretlek, Félix – felelte Valter rekedten. – Mindig is szeretni foglak! Amíg csak élek. Mert te a fiam vagy! – simogatta meg a selymes, göndör haját, óvatosan ölelve át a kamasz fiút, aki most nem húzódott el tőle.

Belesimult apja ölelésébe, mint aki hazatalált.

És akkor…

Csikorgó kerekekkel megállt mellettük egy hatalmas fekete autó.

Kivágódott az ajtó, az anyósülésről Félix nagyapja, Dragan Stojkov szállt ki, fenyegetőn, mint mindig. Az arcát harag és gyűlölet torzította el!

– Félix! – üvöltötte. – Azonnal gyere ide! – Tilos vele beszélned! Megmondtam már ezerszer, hogy ne próbálkozz! Úgy látom, nem értesz a szép szóból! – hörögte dühtől elfúló hangon, és szó szerint elrángatta az unokáját.

Az ajtó becsapódott. Az autó elhajtott.

Valter mozdulatlanul állt.

A keze még a levegőben, mintha ott tartaná a fia arcát. A tenyerében érezte a hajának selymes melegét, és a szívében azt az egyszerű mondatot, amit semmi nem törölhetett ki:

„Szeretlek, Apa!”

A jelen

Valter nagyot sóhajtott az emlékek súlya alatt, és összehajtotta a kezében tartott búcsúlevelet. Minden este elolvasta, még most, több, mint egy évvel később is. Az elején segített sírni, majd megszabadulni a kínzó önvádtól. Egy ideje már csak emlékezett. A fiára, akit elveszített.

Aztán a békésen alvó Paulra nézett, a férfire, aki mellett megtalálta nemcsak a biztonságot, de a boldogságot is. És Xéniára, a kislányukra, aki mindkettőjük vezetéknevét viseli annak ellenére, hogy biológiailag csak Paul volt az apja.

Az éjszaka vastag takaróként borult a falakra, csak a gyerekszoba ajtaján kiszűrődő halvány fény derengése emlékeztetett arra, hogy valaki alszik odabent.

Valter csendesen belesett. Xénia a hátán feküdt, kis karjai szétvetve, mintha repülne álmában. Az arcán az a különös kis mosoly lebegett, amit minden este magával vitt az álmaiba. Szeplős, puha kis arca békét sugárzott, amire csak azok a gyerekek képesek, akik még nem ismerik a világ kegyetlenségét.

Valter szíve összeszorult.

Lassan visszament a hálószobába. Óvatosan tette a fiókba a levelet, az utolsó fizikai emléket a fiától. Az egyetlent, ami csak az övé volt! A legfájdalmasabb emléket, egyben a legerősebb feloldozást, amit szülő kaphat, kinek a gyereke az öngyilkosságot választja az élettel szemben.

Lassú, hangtalan mozdulattal csukta be a fiókot. A kulcs halk kattanással fordult el a zárban. Valter felállt, és a kulcsot – reflexből – felhelyezte a szekrény tetejére. Xénia most van abban a korban, amikor „pakol”, amikor minden tárgy kaland, minden fiók egy új világ.

A múlt emlékeit még nem kell, hogy megtalálja. Majd egyszer. Talán. Amikor készen áll rá, hogy megismerje Félix tragédiáját.

Valter lassan bebújt az ágyba. Paul már ott feküdt, arccal a fal felé fordulva, de ahogy mellé feküdt, a párja megfordult. Félálomban is azonnal reagált. Karjával átölelte Valter derekát, magához húzta, beburkolta, mint egy puha, élő takaró.

Paul nem szólt semmit. Nem is kellett. Ott volt. Lélegzett. Szeretett.

Valter lehunyta a szemét. Ilyen hát, amikor az ember kap egy második esélyt!

Nem arra, hogy felejtsen, hanem arra, hogy tovább éljen. Hogy szeressen. Hogy újra apa lehessen.

Xénia halk sóhajai, Paul lassú lélegzete és Valter szívdobbanása együtt verték az élet új, csendes ritmusát.

Egy évvel korábban

Első fejezet

A Coming out után

A színház reggeli zsongása már órák óta tartott, amikor Valter belépett a büfébe. A levegő illata egyszerre volt kávés, péksüteményes, amiben keveredett némi izzadtság, bútorok és textilek sokaságának illata, az a jellegzetes színházi szagorgia, amit sosem lehet teljesen kiszellőztetni.

A színházi büfé napközben, este pedig a mellettük lévő épületben üzemelő elegáns étterem lett az új otthona. Szó szerint. A lakás, amit a rendelkezésére bocsátottak valami eszméletlen alacsony bérleti díjért, az étterem felett volt közvetlenül. Egy gyönyörűen felújított, két hálószobás lakás.

Amikor Cecília előző nap délután meglátta, hogy csak a két bőröndje van, mindössze annyit mondott:

– El ne menj! Mindjárt hozzák a bútorokat!

Valter megkérdezte volna, hogy honnan, milyen bútorokat, hiszen ő szó szerint csak a ruháit tudta elhozni az apósától. Még az étteremből is úgy lopták ki a saját késeit meg fűszereit, séfkötényét a kollégái, az éj leple alatt.

Az asszony ekkor már az elegáns lépcsőházból osztogatta az utasításait valakinek:

– Egy ágyat, matracot, tőled az ágyneműt, törölközőket, ami fent van a kisházban. Szólj Maxnek, hogy kell két öltözet elegáns öltöny, inggel meg mindennel. A színházból hozok át pólókat, meg ami még szükséges, a táncos raktárból. Majd Paul leírja! Úgyis annyit használnak, ez a néhány se ide, se oda, kicsibocs! És igyekezz! Mindjárt mennie kell a konyhába, nem akarom, hogy nyitva maradjon a lakás! Hozd magaddal a két boszit, úgysem láttam őket reggel óta – lágyult el az asszony hangja.

– Elnézést, Cecília asszony… – kezdte óvatosan Valter, mert az új életében nem akart szívességet kérni, de elfogadni sem, senkitől.

– Cecília vagy Cilike! Asszony nélkül! Igaz, asszony vagyok, de az öregít, kisfiam! – paskolta meg Valter arcát, mint egy jóságos anyuka. – Pakolj ki! Még jó, hogy van beépített szekrény, a többi is itt lesz félórán belül. Nézzük csak, ha nem csal a szemem, akkor száznyolcvan centi vagy és nem lehetsz több nyolcvan kilónál! Ami nagyon dögös, de egy jó séfnél kevés! Lábad? Negyvenhatos méret, mint Paulé. Mindjárt hozok pólókat, nadrágot, cipőt. A konyhában, gondolom, fehéret használsz, itthonra meg jó lesz bármi! A büfében egyébként is van egyenpóló!

– Cecília… – próbálkozott Valter ismét.

– Valter, kezdj el kipakolni! A többit bízd rám! Mostantól az én felelősségem a te megjelenésed is! A mi séfünk nem járhat akármiben! Egyébként ma még itt maradok melletted, hogy elmondjam, ki mit szeret és mit nem. Kényes egy banda, nekem elhiheted! Igaz, egy részét én magam kényeztettem el! – nevetett fel bájosan az asszony. – Holnap majd összeírjuk, mire lesz szükséged a büfében, mire az étteremben, aztán elmegyek egy hétre pihenni az unokáimmal! Na, indulj, kisfiam! Ne totyogj itt, mint szaró galamb a téren! Egy óra múlva munkád van! Barbarának vinni kell a kicsiket fogászatra! Neked kell beugrani helyette!

*****

Amikor előző este az apósa kidobta Valtert, első útja egy bank automatához vezetett és ami pénzt tudott, levett a számlájáról. Előre kifizetett egy hetet a panzióban, biztos, ami biztos. Az esti műszakban a helyettese a saját szennyes ruhájába csomagolva hozta ki Valter késeit és fűszereit, receptjeit.

Félelme nem volt alaptalan.

Másnap reggel kilenckor a bank közölte vele, hogy sajnálatos módon az apósa addig letiltotta a számláját, amíg el nem számol az étteremben a rendelkezésére bocsátott gépekkel, alapanyagokkal és eszközökkel.

Előre tudta, hogy pontosan annyi lesz a hiány, amennyi pénz még a számláján volt. Vagy még több, ha megneszeli, hogy már állást kapott.

Valami Isteni csoda kellett ahhoz, hogy pont aznap jelent meg a színházat és az éttermet üzemeltető cég hirdetése, hogy séfet keresnek!

Tetszett neki, hogy a telefonhívás után egy órával már fogadták is. Ott ült három hölgy a konyhában: Cecília, Barbara és Cintia, a hírhedt Simson ügyvédi iroda egyik tulajdonosa.

Valter hirtelen azt hitte, hogy rossz helyre ment.

– Apósod azt híreszteli szerte a városban, hogy megloptad, ezért tegnap kirúgott az állásodból és kiutasított a házából – kezdte Cintia keményen.

A férfi ezen már meg sem lepődött.

– Azért azt mégsem híresztelheti, hogy vacsoránál bejelentettem, hogy meleg vagyok és nem kívánok tovább hazugságban élni – nézett a nő szemébe Valter szelíden.

Nem sokat foglalkozott a pletykákkal, de azt még ő is tudta, hogy Cintia egyetlen fia, miután meghiúsította a saját esküvőjét, az azóta már híressé vált színész, Leon Peterson házastársa lett és egy csomó gyereket nevelnek nagy boldogságban. Az itteni egyik tulajdonos is meleg, azt suttogják a bennfentesek, hogy hamarosan esküvő is lesz. Felesleges lett volna pont itt mentegetőznie azért, aki.

– Dragan Stojkov! – suttogta Cintia. – Most megvagy!

Aztán megint Valterhez fordult.

– Milyen indokkal mondta fel a munkaviszonyodat?

– Semmilyennel. Közölte az étteremben mindenkivel, hogy mostantól nem mehetek be, még vendégként sem, és ők sem állhatnak szóba velem, vagy repülnek. Ma reggelre már letilttatta a számlámat is, arra hivatkozva, hogy nem számoltam el a rám bízott felszereléssel.

– Írj egy listát, hogy neked milyen személyes dolgaid vannak az étteremben. Az utolsó papírfecniig, mindent! És jó drága legyen! – osztogatta az utasításokat Cintia.

– De nekem…

– Valter, írd meg a listát! – nézett rá határozottan a nő. – Kések, bárdok, különlegességek, sapkák, kendők, cipők, receptek, mit tudom én… Ha van saját recept alapján készült étel az étlapon, azt is! Világos? Ne akard, hogy én írjam meg helyetted! – kacsintott egyet, és Valter végre megértette, mit akar az ügyvédnő. – Barbarám, kérj egy menedzser munkaszerződést a lányoktól, hogy Valter alá tudja írni addig, amíg meg nem futamodik az itteni munka elől. Cilikém, hagyj üzenetet Paulnak és Search-nek, hogy tartsák nyitva a szemüket! Hol laksz most?

– Panzióban. Kifizettem még tegnap este, egy hétre előre.

– Okos fiú! De kár volt egy hetet kifizetned! Nyugalom, majd visszakérjük a pénzt, ne izgulj! Cilikém, megvan még az a lakás az első emeleten?

– Meg bizony! Tökéletes lesz Valternek! Amikor a fiad meglátogat, neki is lesz külön szobája nálad! – mosolygott az asszony, de már megint valakivel suttogott a telefonban.

Valter majdnem elsírta magát a megkönnyebbüléstől. Alig bírta elolvasni a szerződést a könnyeitől. Aztán meg egy pillanatra nem kapott levegőt, mert majdnem a háromszorosát adták a régi fizetésének. A próbaidőre! A lakásért – kétszer is megnézte – száz dollárt kellett fizetnie havonta, plusz a saját rezsijét.

A beszerzéshez volt autó, amit használhatott magán célra is. Járt neki munkaruha és ingyenes étkezés a hét minden napján.

A jövőre nézve, amennyiben az étterem hasznot termel, abból is részesedik. Ha sikerül Michelin csillagot kapnia, vagy bármi más gasztronómiai elismerést, akkor jutalom jár érte.

A személyzetet köteles minden hónapban értékelni, övé a döntés, kit vesz fel, kit tart meg, vagy éppen kit bocsát el, csak jogszerű legyen.

Nem akarta elhinni, hogy ez a valóság! Titokban belecsípett a saját combjába, hogy tényleg ébren van-e.

Kora délután visszament a panzióba, de csak azért, hogy elhozza a személyes holmijait, mielőtt az apósa talál még valami kifogást, és ráküldi a rendőrséget. Addigra már el volt készítve az elszámolása, és a szokással ellentétben nem a számlájára utalták a pénzt, hanem leszámolták a kezébe!

A recepciós még odasúgta neki, hogy együttérez vele! Az ő öccse is meleg, és az egész család megtagadta. Csak ő tudja, mi van vele, csak ő tartja a kapcsolatot a fiúval. Végül kitartást kívánt neki, és hogy soha ne adja fel!