Thomas Erikson

ENERGIAVÁMPÍROKKAL KÖRÜLVÉVE

Hogyan kezeld azokat az embereket, akiktől leginkább ordítani tudnál?

A mű eredeti címe: Omgiven av energitjuvar

©Thomas Erikson, 2022 by Agreement with Enberg Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Annus Ildikó, 2023

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-203-2 (papír)

ISBN 978-963-614-204-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Brassai-Sipos András

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

ELŐSZÓ

AMIKOR MÁR MAJDNEM FELADTAM

Sok-sok évvel ezelőtt kényelmes irodai székemben ültem a helyi bankfiókban, és boldog tudatlanságban húztam az igát: fogalmam sem volt arról, hogy életem drasztikus fordulathoz közeledik. Hogy pontosan azon a napon mibe is voltam belemerülve, arra érdekes módon már nem emlékszem, de abban tökéletesen biztos vagyok, hogy semmi olyasmit nem csináltam, ami akár csak a legapróbb mértékben is hatással lett volna bárki emberfia életére.

Pontosabban szólva nem is dolgoztam, csupán „parancsot teljesítettem”. Ott és akkor nem tettem mást, mint végeztem a napi feladatokat, anélkül azonban, hogy túl sokat gondolkodtam volna rajta, hogy mit is teszek, és miért. És ez azért azonnal felvet egy érdekes kérdést: akkor meg minek csináltam?

Azt, hogy minek jelentem meg aznap reggel is a munkahelyemen, tökéletes homály fedi. Még ma is képtelen vagyok értelmes magyarázatot adni arra, miért is szenteltem magam annak a lélekölő munkának. Pedig eltelt már azóta harminc esztendő. Igazából egyszerűen csak véletlenül keveredtem éppen arra a munkahelyre, ahogyan az lenni szokott.

Reggelente felkeltem, feltrombitáltam a családot, reggelit készítettem, elmentem a munkahelyemre, majd hazamentem a munkahelyemről, megvacsoráztam, egy órán át tévéztem, aztán nyugovóra tértem.

De hát nagyjából így néz ki minden ember élete, nem? Hát akkor meg mi volt a probléma?

Valójában egy nagyon apró, de alapvető dolog. A munkámban tulajdonképpen nem volt semmi kifejezetten rossz. De a munka nem adott nekem semmit, és ekképpen nem is éreztem úgy, hogy valóban jó helyen vagyok. És ha lehetek egészen őszinte, azt is elárulom, hogy nemritkán motiválatlannak éreztem magam, motiválatlannak és erőtlennek. Gondolhatod, hogy ez milyen hatással lehetett a teljesítményemre.

Ha az ember erőtlennek és kimerültnek érzi magát, akkor igazán nem könnyű megtalálni ennek a valódi okait. Az én esetemben – és erre csak később jöttem igazán rá – nem egyetlen okról volt szó, hanem többről.

A legfőbb ok abban rejlett, hogy a feladataim legnagyobbrészt képtelenül unalmasak voltak. Ezzel a ténnyel még meg tudtam volna birkózni, csakhogy egy mély dekonjunktúra következményeként éppen akkoriban bankválság sújtotta Svédországot. A dekonjunktúra elsődlegesen a pénzügyi rendszert sújtotta, de az ingatlanpiacot is erősen érintette.

Mi is volt a helyzet a bankszektorban? Leginkább mi, a bankfiók dolgozói sínylettük meg a válságot, nekünk kellett ugyanis végighallgatnunk a felháborodott ügyfeleket, akik határozott szavakkal fejezték ki lesújtó véleményüket a bankszektort érintő, egyébként szerintünk is tökéletesen érthetetlen döntésekről. Minket senki sem kérdezett, hogy el akarunk-e herdálni pár extra milliárdot. Az elvégzendő munka túl sok volt, a fizetésünk kevés, ami egyáltalán nem tett engem motiváltabbá.

A jegyzőkönyv kedvéért mondom: természetesen követtek el hibákat a bankszektorban dolgozók. Ehhez kétség sem férhet. Súlyos anyagi következményekkel járó ballépések voltak ezek. De ezek olyan magasan történtek a fejünk felett, hogy esélyünk sem volt bármilyen módon is beleszólni a döntésekbe.

Mindez néhány évig biztosan eltartott, és rendkívül megterhelő volt. Én csak ültem a kis helyemen, és figyeltem, mi történik: semmi lehetőségem nem volt arra, hogy beleszóljak az ügyek menetébe. Olyasmi volt ez, mintha a lélek poklában lebegtem volna. Ha az energiaitalok tényleg hatottak volna, akkor egyiket a másik után öntöttem volna magamba.

Amikor a válság elült, azzal voltunk kénytelenek szembesülni, hogy többen elveszítették az állásukat, sok ügyfél csődbe ment, több család kénytelen volt másik lakásba költözni. Az én feladatom volt, hogy tárgyaljak a legszerencsétlenebbül járt ügyfeleinkkel, így aztán több hetet síró nők és férfiak társaságában töltöttem el.

De mégis…

Akármennyire embert próbáló is volt ez a feladat, talán kezelni is tudtam volna magamban, ha nem lett volna ezenfelül több olyan kolléga is a közvetlen környezetemben, akik szinte felfoghatatlan mértékben szívták le az energiáimat. Magatartásuk, viselkedésük és helyzetkezelésük olyan kimerítő volt, hogy akadtak olyan estéim, amikor teljesen úgy éreztem, mintha kilopták volna az életet a lelkemből.

A helyzet az, hogy a felsorolt problémákat lehetett volna kezelni, ha nem egyszerre törnek rám. Elég stabil idegrendszerű ember vagyok, aki többször is megjárta már a poklot. Korábbi tapasztalataim megedzettek, de a vázolt események idején még mindig relatíve fiatal ember voltam. Nem volt kifejezett életstratégiám, és főképpen semmi elképzelésem arról, honnan eredhet a reménytelenségnek az a fájdalmas érzése, amivel nap mint nap szembe kellett néznem. Egyetlen dolgot tudtam csupán: azt, hogy esténként teljesen kimerülten értem haza, és hogy ennek következtében gyakran mogorva és nyafogós is voltam.

Bajomban fontos szerepet játszott, hogy nem megfelelő munkafeladatoknak szenteltem magam. Aki már dolgozott olyan munkahelyen, ami nem volt megfelelő számára, pontosan tudja, mennyire kimerítő a lelkesedés morzsáit kutatni magunkban, miközben igazából végtelenül gyűlöljük a munkánkat.

Mindezek tetejébe a főnökeink nem akarták észrevenni, mennyire frusztráltak vagyunk, és ahelyett, hogy egyértelmű tanácsokkal vagy vezetői iránymutatásokkal láttak volna el, motivációs tréningekre küldtek el minket. Ezek a tréningek azért persze elég szórakoztatóak voltak: kínos mértékben ismerős volt a munkahelyi hétköznapjainkból az, amit ott elrettentő példaként elmondtak.

De akármennyire inspiráló is tudott sokszor lenni egy effajta motivációs tréning, a valódi problémákat egyáltalán nem volt képes megoldani. Az, hogy egy izzó energiabomba azt sulykolja belénk a pódiumról, hogy semmi mást nem kell tennünk, mint POZITÍVAN GONDOLKODNI!, rendkívül lebilincselő, de az ügyfelek szemrehányásai ettől még nem voltak kevésbé fájdalmasak. Ha neked is volt valaha olyan főnököd, aki biztatni próbált akkor, amikor inkább konkrét válaszokra lett volna legnagyobb szükséged, akkor pontosan tudod, mire gondolok.

Ha ez még nem lett volna elég, ott voltak a kollégáim: közülük többeknek is megvolt a maga „furcsasága”. Az egyik nő annyira kerülte a munkát, hogy jóformán minden munkahetet egy nap betegszabadsággal indított. A hónapok múlásával egyre fantáziadúsabb magyarázatokat talált ki arra vonatkozólag, hogy miért kell otthon maradnia. Persze kínos dolog, ha olyasvalakit vádolunk munkakerüléssel, aki tényleg beteg, úgyhogy mindig óvatosnak kell lenni. Nálam viszont akkor telt be a pohár, amikor a nő azért kért két hét betegszabadságot, mert a hüvelykujját megcsípte egy katicabogár. A nő utálta, ha mások mondják meg neki, hogy mit csináljon, ezért aztán az összes feladatát a lehető legkisebb energiabefektetéssel igyekezett megoldani. Ma már tudom, hogy ez a nő pszichológiai szakszóval élve passzív-agresszív ember volt, és ezzel összefüggésben a személyes felelősség mindenfajta formájától igyekezett megszabadulni. Tudomásom szerint még ma is ezt csinálja.

Egy közös légterű irodában ültünk. A srác, akivel egy íróasztalnál ültem, képtelen volt csendben maradni. Nem számított, hogy éppen dolgozott, vagy kávét szürcsölt, a szája folyamatosan járt. Ha az életem múlna rajta, akkor sem volnék képes megmondani, hogy pontosan miről is beszélt, mert minden energiám arra ment el, hogy kizárjam őt a tudatomból. Hangoskodó volt, bombasztikus, és imádta a feltűnést. Amikor híres ügyfél bukkant fel az irodában, beleadott apait-anyait. Igazi „drámakirálynő” volt.

Egy másik munkatársunk teljes igyekezetével azon volt, hogy semmilyen feladatával ne készüljön el határidőre. Olyan pocsék volt a munkafegyelme, hogy azzal az egész csapat munkáját hátráltatta. A fickó néha még ma is eszembe jut, amikor alacsony hatékonyságú emberekre gondolok. Akármit mondtak is neki, nem csinált semmit a világon, időben legalábbis biztosan nem készült el semmivel. Sosem jegyzetelt, és csak ritkán emlékezett arra, miben állapodtunk meg. Neki bizony fogalma sem volt semmiről. A felesége szerint otthon is éppen ilyen volt, úgyhogy tökéletes rejtély számomra, hogyan volt képes egyben tartani az életét. Egy dolog kétségtelen tény: feladatot vele közösen megoldani igazi büntetés volt.

De a legrosszabb az volt, hogy semmiért nem vállalt felelősséget, mondván: ő bizony a szerencsétlen körülmények áldozata. Ha éppen nem az volt a baj, hogy nem kapott egyértelmű instrukciókat a vezetéstől, akkor a dühös ügyfelek packáztak vele. Ha a közvetlen főnökétől nem kapott negatív megjegyzéseket, akkor az volt a baj, hogy egészen gyermekkora óta rosszul alszik, ezért állandóan fáradt. És főleg, hogy olyan szörnyen keveset keres – hát mit gondolunk, hogyan is tudna így dolgozni? A mártíromság minden ismertetőjegyét magán hordozta, még ha feltehetőleg nem is ő volt a legsúlyosabb eset. Egyvalami azonban világos volt: senki sem tudta igazán, hogyan kellene őt kezelni.

És akkor még nem is említettem azt a kolléganőt, aki soha nem végzett semmi érdemleges munkát, mert minden valószínűség szerint viszonya volt – méghozzá az irodavezetővel.

Azzal párhuzamosan, hogy elmélyült a bankválság, rendeltek ki a leginkább nélkülöző ügyfelek mellé. Olyan ügyfelek mellé, akik kénytelenek voltak kiköltözni az otthonukból, mert nem tudták visszafizetni a felvett hitelt. Egy kezemen meg tudom számolni, hogy hány olyan munkanapot éltem meg ekkoriban, amikor egyetlen síró ügyféllel sem találkoztam. A mentális stressz embertelen méreteket öltött. Még a harmincat sem töltöttem be, és bár voltak bizonyos képességeim, terapeuta abszolút nem voltam.

Az egész helyzet – a lehetetlen kollégáktól elkezdve a dühös ügyfeleken át a sztratoszféra magasságában lebegő, iszonyú fontos dolgokkal pepecselő vezetésig bezárólag – úgy volt pocsék, ahogy volt. De mindezeken kívül jóformán faltam a sajtóban fellelhető összes, bankszektorral kapcsolatos katasztrófát (amiből ekkoriban több volt, mint elég). A nagyobb bulvárlapok egyike kampányt folytatott a bankszektor ellen, méghozzá olyan indulatos módon, hogy az ott dolgozók szinte bűnözőnek érezhették magukat. A hangulatom tovább romlott, és ez a házasságomat is rossz irányba befolyásolta. Hisztis és stresszes lettem, ráadásul teljesen kilátástalannak éreztem mindent.

A házasságom hosszú távon ezt természetesen nem bírta. A munka és az embertelen körülmények természetesen nem kizárólagos okok voltak, de mentálisan mindenképpen rossz irányba taszítottak. Ha ebben az irányban folytatom tovább az életemet, akkor nem sok kétségem van afelől, hogy valamifajta depresszióba zuhantam volna.

Kemény helyzet volt, de semmiképpen nem szeretném áldozatnak feltüntetni magam. Igazából talán nem is volt nekem olyan nagy bajom. Volt munkám, etetni tudtam a családom, ráadásul fiatal voltam, és tetterős. Előttem volt az egész élet. Ám hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem viselt meg a helyzet.

És vajon mi történt volna, ha valaki leül mellém, és elmagyarázza, hogy miért viselkednek úgy az emberek a környezetemben, ahogyan viselkednek? Hogy miként képesek puszta jelenlétükkel annyi energiát elszívni nem csupán tőlem, de mindenkitől, akivel összehozza őket a sors?

Ha bevezettek volna engem azokba az ismeretekbe, amiről ez a könyv is szól, alighanem másként álltam volna mindenhez. Akkor aligha reagáltam volna olyan erősen bizonyos emberek viselkedésére. És azt is gondolom, hogy ebben az esetben nagyobb hasznára lehettem volna önmagamnak, az ügyfeleimnek – és a családomnak is.

1. FEJEZET

ÍGY ISMERD FEL AZ ENERGIAVÁMPÍRT!

Néha nem jön össze semmi, de semmi a világon. Csinálhatsz bármit, minden szétesik. Mindenhol csak zűr és káosz. Nem számít, mennyire igyekszel, a zűr akkor is felüti rút fejét.

De hála istennek akadnak napok, amikor minden jobbnak érződik egy kicsit. Elevickélsz az élet tengerén, sőt bizonyos dolgok mintha egész jól működnének. Nincs semmi katasztrófa a láthatáron, bár mi tagadás, nem volna ellenedre, ha egy kicsit jobban klappolnának a dolgok.

Néha meg tényleg minden klappol. Tele vagy energiával, tetterővel és motivációval. Ilyenkor valóban lehetőségeket látsz ott, ahol a múlt héten csak a nyomor és a katasztrófa baljóslata sejlett. Ennek persze lehet az időjárás az oka, de alighanem inkább az, hogy egyszerűen magaddal ragadott egy pozitív hullám, benne vagy a flow-ban, vagy a bolygók állnak rendkívül szerencsés szögben – vagy egyszerűen minden sikerül, csak úgy, magától.

Ebben a pillanatban kevésbé érdekes számunkra az, hogy tulajdonképpen honnan is érkezik ez a pozitív erő, a lényeg az, hogy a pozitív erő itt van, és kellemes hangulatot áraszt szét a bensődben. Teljes erővel érkezik, és néhány mágikus pillanatig azt érzed, hogy valójában tényleg minden pofonegyszerű. Hogy erre eddig nem gondoltál! A világ jóformán a lábaid előtt hever. Csak ennyi az egész!

Ez az a pillanat, amikor tökéletesen legyőzhetetlennek érezzük magunkat. Azt érezzük, hogy bármit képesek vagyunk megtenni, amit csak akarunk. Feltörted a kódot, megtaláltad a megfelelő nyílásokat, az energia pedig végre áramlik. Most van itt a megfelelő alkalom. Megszáll a gondolat: végre jó irányba visz a hullám!

Hanem furcsa módon tíz perccel később – vagy akár csak fél perccel később – minden világrengető ötlet odavan, elenyészett. Az új, fényesebb jövőről szőtt gondolatok darabokra hullottak. Nagyra törő álmaid szilánkokra törtek.

Az, ami az imént még olyan ígéretesnek tűnt, hirtelen áthatolhatatlan akadályként tornyosul előtted. Egyik pillanatról a másikra úgy érzed magad, mint akit kimostak. Csak sötétséget látsz magad előtt, és ami a legfontosabb: kiszökött belőled a szusz. Ebben a pillanatban képtelen vagy bármit is tenni.

Hogyan lehetséges az, hogy csupán néhány perc alatt képesek vagyunk a legszédítőbb boldogság magaslatairól a fekete halál traktusaiba zuhanni? Hova tűnt el az a sok, eget ostromló, bódító energia? Talán valamifajta mentális lefolyócsövön ömlött ki az egész, hogy soha ne térjen belénk vissza többé? És ha valóban így áll a helyzet: miért történt mindez egyáltalán? Elvégre olyan jól kezdődött a nap, a hét vagy az esztendő, most azonban minden reménytelennek tűnik.

A válasz egyszerű.

Összefutottál egy vámpírral. Egy olyasfajta vámpírral, akinek minden cselekedete arra irányul, hogy gyorsan és hatékonyan legyilkolja az emberek álmait, és a fényesebb jövő minden ígéretét darabokra törje.

Egy energiavámpír árnyékolta be napfényes eged.

Az energiavámpír egyfajta mentális parazita, aki úgy tűnik, abból él, hogy a környezetében élők összes energiáját lecsapolja. Egyfajta pszichés vámpír, ha úgy tetszik.

De mégis tudod, hogy az a valami, ami éppen a fejedben járt: például egy új üzleti elgondolás, egy tervezett utazás, egy új kapcsolat, egy frissen meglelt vidéki ház, bármi, ami azt a fantasztikus energiát adta neked, egyáltalán nem volt rossz, sőt éppen ellenkezőleg, minden tervedet keresztül lehetett volna vinni. Csak hát az a helyzet, hogy ebben a pillanatban… még csak gondolni sem vagy rá képes. Mert volt valaki, aki meggyőzött arról, hogy reménytelen az egész.

Ilyen módon minden ötletedet elcsomagolod szépen egy időre, hátha később még hasznukat tudod venni. Majd meglátod. Talán majd máskor. Vagy inkább soha. Az ötletedet hatékonyan kinyírta valaki, és talán már nem is tudod feléleszteni soha többé. Mi tagadás, mindannyiunk fejében számtalan efféle ötletkezdemény várakozik elcsomagolva.

Képzelj magad elé egy olyan embert, aki mindig így felel, bármit mondasz: Hát ez nem egészen így van. Szerintem egy tizedesjeggyel el vagy tévedve. Ha csak egyszer történik ilyesmi, az nem számít. Talán még két vagy három ilyen alkalommal és megjegyzéssel is együtt tudsz élni. De az, hogy állandóan kijavítsanak, akármit is mondasz éppen, hát az eléggé kiakasztó. Még akkor is, ha olyasmiről van szó, amihez azért eléggé értesz. A másik fél összeráncolja a homlokát, és feltesz tizenkét különböző kérdést, amelyek valójában egyetlen dolgot jelentenek: fogalmad sincs, miről beszélsz. Végül már alig mered kinyitni a szádat, nehogy valami részleteken lovagoló szemétláda leugasson.

Vagy vegyük azt a példát: éppen a kórházból térsz haza egy olyan betegség miatt, amit még az ellenségednek sem kívánnál (ami elég hülye kifejezés, mert hát azért elég jól együtt tudunk élni azzal, ha az ellenségünk szenved). Nem akarsz együttérzést kicsikarni senkiből, nem erről van szó, de amikor elmondod, milyen beteg voltál, és mennyire nyugtalanított az állapotod – akkor egy ismerősöd egészen biztosan közli veled, hogy ő bizony még ennél is betegebb volt! Utána minden figyelem elterelődik rólad, mivel az illető hosszadalmasan elmesél egy olyan anekdotát, amelynek megérzéseid szerint egyetlen eleme sem igaz. Ha neked tüdőgyulladásod volt, akkor annak a másiknak egészen biztosan kétoldali tüdőgyulladása volt! Hát nem idegesítő?

Vagy vegyük a következő példát: pozitív főnököd éppen egy iszonyú projektet pakolt a válladra, vígan drukkol és kurjongat neked az oldalvonal mellől, hogy meg tudod csinálni! Hajrá! De minél jobban beleásod magad a dologba, annál világosabban látod, hogy azon túl, hogy hiányzik az egészből a terv, a célok ráadásul oly mértékben el lettek túlozva, hogy annak sikeres teljesítéséhez legalább egyszer meg kellene sérteni a fizika törvényeit, továbbá szükséged volna körülbelül két Nobel-díjas tudósra. Amikor további instrukciókért folyamodsz a főnöködhöz, az úgy néz rád, mintha legalábbis egy másik bolygóról érkeztél volna. Ahelyett, hogy támogatna és segítene, rosszul leplezett elégedetlenséggel tudakolja meg, hogy talán nem élvezed-e már a munkát. Olyan szörnyen negatív lettél mostanában!

Vagy vegyünk egy egyszerű kerti projektet. Egy új teraszt készülsz építeni. Néhány nap kellene csupán hozzá. De ekkor közbelép a szomszéd, és a kerítésnek támaszkodva hajigál meg néhány jól irányzott megjegyzéssel. Onnantól fogva a terasz már csupán egy ködös vízió.

Vagy vegyünk egy valódi példát! Egy régi jó barátom fülébe jutott, hogy bizonyos sikereket értem el, és harminc év robotolás után végre megvehettem álmaim házát. Egy régi, az 1700-as években épült házat, amelyet szinte agyament mértékben muszáj felújítani, viszont mind a feleségem, mind a magam számára igazi, szép kihívás. Azt reméltem, hogy az illető valami ilyesmit mond majd: Milyen szuper! Tudom, hogy mindig ez volt az álmod. Szívesen beugrom majd megnézni, hogy haladtok. Vagy valami ilyesmit. Ehhez képest a reakciója így hangzott: Tényleg? És aztán témát váltott.

Rátört a sárga irigység? Meglehet. De nekem csalódás volt. Az illető olyan ember volt, akivel szívesen megosztottam volna az örömteli hírt. Ehelyett viszont inkább azon töprenghettem el, hogy mit is tehet az irigység az emberekkel.

Mindezen példák azt illusztrálják, miképpen képes egy energiavámpír egyetlen mondatával legyilkolni minden lelkesedésünket. Tiszta őrület.

Az is lehet, hogy egyszerűen csak egy teljesen szokványos napod van, nem állsz semmi különösebb kihívás előtt – egészen addig, amíg a kávéfőzőtől visszajövet nem futsz össze valakivel, akivel nem kellett volna. Egyszerre minden kilátástalannak tűnik.

Az energiavámpírok a legcsekélyebb erőfeszítés nélkül képesek minden lelkesedésedet elszívni.

De honnan tudhatjuk, hogy egy energiavámpírral akadtunk össze? És vajon el lehet őket kerülni?

Életünk energiavámpírja lehet a munkánk vagy egy csoport, egy jelenség, azaz bármi, ami éppen nem működik az életedben. De feltűnően gyakran egy hús-vér ember alakját ölti ez az energiavámpír, akinek a szokásává vált az, hogy másoknak tesz keresztbe. Egyesekből azért lett energiavámpír, mert élvezik, ha mások kudarcot vallanak. Talán attól érzik magukat nagyobbnak, ha mások teljesítményét kisebbíthetik. Más energiavámpírok azonban úgy trappolnak végig embertársaik életén, mint az a bizonyos elefánt a hírhedt porcelánboltban, és úgy okoznak jóvátehetetlen károkat, hogy ennek nincsenek is tudatában.

Időről időre mindannyian beleszaladunk egy ilyenbe. Mindannyian tapasztaltuk már, hogy egyik pillanatról a másikra kiszaladt belőlünk az a csodálatos energia. Olyan ez, mintha mentálisan az árokba borulnánk. Hát nem volna remek, ha ki tudnánk kerülni ezeket a helyzeteket?

Amire szükségünk van, az egy olyan módszer, amellyel képesek vagyunk elkormányozni magunkat az energiáinkat lenyúló, tudatunkat kifacsaró és összezavaró energiavámpíroktól. Útmutatóra van szükségünk, amellyel jó előre észrevehetjük a figyelmeztető jeleket, és elegánsan kikerülhetjük a legrémesebb energiavámpírokat.

Ez a könyv azt a problémát szeretné alaposabban megvilágítani, amit angolul emotional vampires, azaz érzelmi vámpírok névvel is illetnek. Nem minden nyelvben honosodott meg ez a kifejezés, de találó, mert elég sokat elmond arról, hogy mi is zajlik itt voltaképpen.

Az energiavámpírok minden életet kiszívnak belőled, és magadra hagynak erőtlenül, többé-kevésbé élőhalott állapotban. Ráadásul fennáll annak a kockázata is, hogy ezt követően te magad is így kezdesz el viselkedni másokkal.

Talán egy kicsit erőltetetten hangzik ez a kifejezés, jobban utánagondolva azonban igencsak találó. A mitológiai vámpír úgy fosztja meg áldozatát az életétől, hogy kiszívja belőle a vért, az energiavámpír pedig úgy, hogy elszedi minden önbizalmát, motivációját, sőt olykor életkedvét is.

Nem mennék bele a szemantikai részletekbe, de a hasonlat azért elég szórakoztató. A különbség talán annyi, hogy a mesék vámpírjai pontosan tudják, hogy mit tesznek, és nem tudják nem tenni, míg a valóság energiaparazitái nem mindig vannak tisztában azzal, hogy milyen hatást gyakorolnak áldozataikra.

Ezenkívül minden ember más és más módon veszít az energiájából. Elvégre nem ugyanolyan módon reagálunk egyes történésekre – ami mindent összevetve igen nagy szerencse.

Vannak emberek, akik attól is egészen kimerülnek, ha csak a legkisebb nézeteltérés is támad például annak kérdésében, hogy hova menjenek nyaralni, míg másokat ugyanez a vita egészen fel tud ajzani, szinte feléleszti őket a verbális birkózás. Ha viszont várniuk kell, akkor teljesen kikészülnek – amivel viszont az első csoportba tartozó embereknek nincsen semmi bajuk. Ugyanaz a helyzet, különböző reakciók.

Míg egyesek csupán kissé bosszúsak lesznek – ha egyáltalán bármennyire is érinti őket az eset –, ha kollégáikat lazsálni látják, addig mások egy egész projektet képesek akár le is állítani, ha nem támogatják őket kellő lelkesedéssel. Ha úgy érzik, hogy nem kapják meg a megfelelő támogatást és megerősítést, akkor füstbe mennek a tervek. Ezek az emberek ugyanakkor kedvezően reagálnak az újdonságokra és a változásokra, amitől viszont az első csoportot rázza ki a hideg. Ugyanaz a helyzet, különböző reakciók.

Vannak olyanok, akiknek egész egyszerűen szükségük van néha a kikapcsolódásra, arra, hogy leüljenek, és rendesen kipihenjék magukat, hogy képesek legyenek bírni az újabb kihívásokat. Ha túl sok szünetet hagynak ki, nem lesz erejük a teljes távra. Mások viszont kifejezetten rühellik, ha tétlenül kell ülniük; ezért aztán ezeknek az embereknek inkább arra van szükségük, hogy a szabadidejükben még aktívabbak legyenek. Ha nem mehetnek előre teljes gőzzel, a turbót bekapcsolva, elvesztik minden energiájukat, morcosak és hisztisek lesznek. Vagy vegyük ezt a példát: míg egyeseknek másokra van szükségük ahhoz, hogy energiát tankoljanak magukba, addig másokat éppen az emberek társasága és talán főleg a sok fecsegés csapol le teljesen. Ha nem lehetnek egy kicsit magukban, kezelhetetlenné válnak.

Az energia egyszerűen más és más formában jön-megy a különböző embereknél, és ez a pozitív energiára éppúgy érvényes, mint a negatívra. Semmi sem jobb vagy rosszabb a másiknál, de felbecsülhetetlen segítséget jelent, ha tudjuk, hogy mi magunk mire reagálunk – és miért. Ez az ismeret hozzásegíthet téged ahhoz, hogy elkerüld az élet legnagyobb ballépéseit, és belső energiatartalékaidat az igazán fontos dolgokra fordíthasd.

Komplikált dolog ez, de köze van ahhoz, hogy ki vagy, milyen személyiségvonásokkal rendelkezel. A DISC-elméletről szóló fejezetben közelebbről is megnézzük majd, ki mitől tudja elveszteni energiáit. Ugyanis a legtöbb dologra van megoldás.

Mindettől függetlenül azonban válaszold meg magadnak a következő kérdéseket! Mennyit érne meg neked, hogy annyi energiavámpírt kerülj el, amennyit csak lehetséges? Mennyit volnál hajlandó adni azért, hogy a lehető legmagasabb szinten tarthasd az energiáidat az igazán fontos pillanatokban – vagy akár folyamatosan?

A könyvben bemutatom az energiavámpírok különböző típusait, meg azt, hogy miként tudod felismerni őket, milyen hatással tudnak rád lenni, és miért.

Megjegyzendő: nem ez az egyetlen könyv, ami az energiavámpírokról szól. Elég sokat végigolvastam, de egy részük olyan megoldásokat javasol, amelyekben nem feltétlenül hiszek.

Én a mindennapjaink tapasztalataiból indulok ki, felvetve azt a kérdést, hogy mennyiben vagyunk képesek megvédeni magunkat, ha olyasvalakivel akadunk össze, aki negatívan hat ránk.

Kit sújtanak az energiavámpírok? Nos, mondjuk – mindenkit? De ugyanaz az energiavámpír nem mindenkit sújt egyformán. És ez tulajdonképpen logikus is. Mondhatod egy ismerősödnek: Ez a Johnny szörnyen nehéz eset. De az ismerősöd értetlenül néz: Johnny? De hát ő milyen remek srác!

Mint mindig, ha az emberi viselkedésről van szó, nincsenek egyszerű válaszok. Egy izgő-mozgó ismerősöd, akit a párod fárasztónak és komplikáltnak talál, szerinted inkább energikus és stimuláló. Egy másik ismerősöd iszonyú furcsának tűnik, mert alig szól egy szót – micsoda energiavámpír! Mások viszont roppant kellemesnek találják ugyanezt az embert, amiért nem fecseg összevissza.

Mindannyiunkat sújthatnak az energiavámpírok, de különböző módokon. Természetesen ebben a kérdésben is vannak olyan emberek, akikről sokakban alakul ki nagyon hasonló vélemény: egy beteges hazudozónak például aligha lehet sok szövetségese.

Az egyes energiavámpírok emellett különböző mértékben is sújtanak minket. Egy és ugyanazon energiavámpír valakiben csupán csodálkozást ébreszt, mást ingerültté tesz, egy harmadiknak viszont poszttraumás stresszt okozhat. A spektrum roppant széles, és előfordul, hogy csak utólag jövünk rá, hogy mi történt velünk.

Egyvalami azonban nyilvánvaló: ha tudod, ki vagy te magad, az segíteni fog abban, hogy távol tartsad magad bizonyos embertípusoktól. Az önismeret itt valóban kulcsfontosságú, sőt talán a legfontosabb védelmet jelenti számodra az energiavámpírokkal szemben.

Ha olvastad már valamelyik könyvemet, akkor mostanra tudod, hogy szóba kerül majd a DISC fogalma, valamint a négy szín. Ez az egyszerűsített elmélet segíthet neked abban, hogy megértsd az emberi viselkedést, abban azonban nem, hogy száz százalékig megértsd, miként működik az ember. A könyvben ezt a rendszert használom referenciapontként, és egy későbbi fejezetben tovább elemzem, valamint részletezem azt, hogy az egyes színek milyen más típusnak és milyen módon okoznak súlyos energiaveszteségeket.

Ez a könyv abban viszont különbözik a korábbiaktól, hogy olyan viselkedésekre és magatartásmódokra fókuszál, amelyeknek nincsen köze a négy színhez. De ha rendelkezel kellő önismerettel arra vonatkozólag, hogy te miként reagálsz bizonyos jelenségekre, az a későbbiekben kulcsot jelenthet számodra az energiavámpírok kezeléséhez.

Most azonban nagyon röviden elmondom neked a rendszer alapjait, hogy ha korábban nem hallottál még erről, akkor is tudd, hogyan nyúlj hozzá. Ha úgy gondolod, hogy ezt már mind tudod, ezt a részt átugorhatod, de a tanácsom mégis az, hogy gyorsan elevenítsd fel magadban, hogy ki volt a piros vagy a zöld, és hogy ezt miért is jó tudni.

A négy szín a széles körben elterjedt DISC-elméleten alapul, amelyet például állásinterjúk során, kereskedelmi tréningeken vagy vezetőképzésen alkalmaznak, de önismeret tekintetében is nagy haszna van. Én magam már több mint harminc éve alkalmazom, gyakran más módszerekkel kiegészítve, hogy minél pontosabb képet kaphassak.

Lényege a következő.

Amint láthatod, a különbség abban áll, hogy ki introvertált, illetve extrovertált, valamint ki a gyakorlatias, illetve kapcsolatorientált. A viselkedésre gyakorolt hatásokat a következő oldalon lévő képen láthatod.

A pirosak általában az állandó mozgásból szereznek maguknak energiát: ők sohasem ülnek tétlenül. De ha valaki megkéri őket, hogy üljenek le és nyugodjanak meg egy kicsit, azonnal energiát vesztenek. És rémálmuk az, hogy elveszítik a kontrollt. Másokat ugyan könnyen tudnak kezelni, arra viszont nincs különösebb szükségük, hogy állandóan emberekkel vegyék körül magukat.

A sárgák imádnak társaságban lenni és mindenki figyelmének a középpontjában sütkérezni. Ők azok, akiknek mindig közölniük kell, miről mit gondolnak; nekik lételemük a változás. A sárgák számára a szociális izolálódás a legnagyobb energiavámpír. Ez komoly stresszfaktor. Ha túl keveset találkoznak másokkal, kimerülnek.

DOMINÁNS

INSPIRÁLÓ

STABIL

ELEMZŐ

Hajtóerő

Beszédes

Türelmes

Gondoskodó

Ambiciózus

Lelkes

Ellazult

Rendszeres

Akaraterős

Meggyőző

Visszafogott

Távolságtartó

Céltudatos

Kreatív

Megbízható

Korrekt

Előretörő

Optimista

Nyugodt és higgadt

Konvencionális

Problémamegoldó

Társasági

Lojális

Bizonytalannak tűnik

Úttörő

Spontán

Szerény

Objektív

Határozott

Kifejezésteljes

Megértő

Strukturált

Teremtő

Sármos

Körülményes

Elemző

Türelmetlen

Életvidám

Stabil

Perfekcionista

Kontrollt akar

Önző

Óvatos

Időre van szüksége

Meggyőző

Érzékeny

Diszkrét

Reflektáló

Teljesítményorientált

Rugalmas / alkalmazkodó

Támogató

Módszeres

Erőteljes

Inspiráló

Jó hallgatóság

Tényeket keres

Eredményorientált

Figyelemre van szüksége

Segítőkész

Minőségorientált

Kezdeményező

Buzdító

Megvalósító

Ellenőriz

Gyors tempó

Kommunikatív

Kitartó

Szabályokat követ

Időtudatos

Flexibilis

Várakozó

Logikus

Csökönyös

Nyílt

Gondoskodó

Kritikus

Kapcsolatorientált

Alapos

A zöldek mindene a status quo. Akkor érzik magukat a legjobban, ha minden pontosan olyan, mint a megszokott. Számukra a legnagyobb energiaveszteséget a gyakori – és legrosszabb esetben értelmetlen – változások okozzák. Ez rettentően kikészíti őket. A zöldeknek szükségük van más emberek társaságára, de nem akárkiére. Csak olyanokéra, akiket jól ismernek, és akik nem okoznak problémákat számukra.

És végül a kék, aki szereti a rendet és pontosságot. Lassan, de kitartóan csörgedező energiáit arra fordítja, hogy minél alaposabban feltárja a részleteket. Ebben talál magának biztonságot, és a legrosszabb számára alighanem az, ha kiderül, hogy hibázott – azaz nem volt tökéletesen ura a részleteknek. A többi embert jobbára szükséges rossznak tartja, és bár könnyen előfordulhat, hogy a kék elmegy egy buliba, utána azért egy kis időre van szüksége a felépüléshez.

Mint bizonyára te magad is rájöttél, kevés az olyan ember, aki csak az egyik vagy csak a másik szín alaptulajdonságait hordozza magában. A leggyakoribb az – és kutatásaim szerint ebbe a körbe tartozik az emberek körülbelül nyolcvan százaléka –, hogy egy ember profilja két színből áll össze. Előfordulnak háromszínűek is. Roppant kevesen vannak azok, akikben csupán egyetlen szín van – de akad azért ilyen is.

Hogy a különböző típusok miként kommunikálnak és viselkednek, arról a könyv egy későbbi részében találsz bővebb leírást. Azáltal, hogy ismered a saját színeidet, azt is tudod, hogy miként reagálsz a különböző fajta energiavámpírokra, amelyeket most fogok neked bemutatni. Az egész önismeret kérdése.

Ennek a könyvnek az elolvasása ahhoz segít hozzá – függetlenül attól, hogy ki vagy, és miért –, hogy lényegesen többet legyél képes megőrizni az energiakészleteidből az igazán fontos és lényeges dolgokra, és ne állandóan azokkal az emberekkel és jelenségekkel kelljen megküzdened, amelyek csak belerondítanak az életedbe.

Apropó, önismeret.

A könyv írása közben olyan dolgokra jöttem rá önmagamat illetően, amire nem voltam egészen felkészülve. Az derült ki ugyanis számomra, hogy bár kutatás szempontjából rendkívül érdekes a téma, és jó dolog más emberek normától többé vagy kevésbé eltérő viselkedéséről írni, a legnagyobb meglepetést, sőt döbbenetet mégis az okozta számomra, hogy kétféle energiavámpír leírásában is felismertem magam. Nem nyugtalanító mértékben ugyan, legalábbis remélem, de mégis megláttam magamban olyan energiaelszívó tendenciákat, amelyekre korábban még nem figyeltem fel. Talán mindannyiunkban lakozik egy kis darab energiavámpír, attól függően, melyik embertársunkat kérdezzük meg a dologról? Az mindenesetre bizonyos, hogy vannak kevéssé vonzó vámpírvonásaim – például a kontrollőrület, amiről a későbbiekben olvashatsz még.

Huh, hát ezt nem volt könnyű beismerni.

És miután igazán nem szeretném, hogy e vonásom hatással legyen a környezetemre, muszáj volt elgondolkodnom a dolgon.

Könnyen meglehet, hogy neked is lesznek ilyen élményeid a könyv olvasása során, talán te is felismered magad bizonyos leírásokban. Ilyen esetekben ne kezdj el nyugtalankodni, inkább fogd fel így: oké, akkor tudom, hogyan fejlődhetek. Ami azért nem is olyan rossz, nem?

De a könyvben megtalálod azon „gazemberek” listáját is, akik saját megítélésem szerint elcsórhatják energiáinkat, életkedvünket, tettvágyunkat. Ez nem jelenti azt, hogy ne lennének további variációk erre a meglehetősen lehangoló témára, de én ezekre a típusokra fogok fókuszálni.

Fontos megjegyzés: a könyv a tényeken és megfigyeléseken kívül tartalmazza még a saját meglátásaimat és értékítéletemet is. Ez az átka annak, hogy minket embereket legfőképpen az érzelmeink irányítanak: nehéz tökéletesen semlegesnek maradni. Egyáltalán nem biztos, hogy te mint olvasó pontosan úgy reagálsz majd, ahogyan én. A könyv egyik későbbi részében leírom például, hogy számomra a híreknek hozzávetőlegesen kilencven százaléka negatív töltetű. Talán egyetértesz ezzel te magad is. De az is meglehet, hogy szerinted ez az arány száz százalék, vagy éppen hetvenhat. De a lényeg akkor is érthető számodra, és bár pontos számban nem tudnánk megegyezni, abban talán mindannyian egyet tudunk érteni, hogy a média által közvetített információk nagy része potenciálisan képes minket depresszióba taszítani.

Mindezeken kívül vettem magamnak azt a szemtelen bátorságot, hogy a humor fegyverével igyekezzem élét venni mindazon nehézségeknek, amelyek a mély mentális hiányosságokból fakadnak. Nem azért teszem ezt, hogy alulértékeljem a problémát, hanem azért, hogy a szöveget érthetőbbé tegyem, és hogy tartalmát ilyen módon könnyebben a magadévá tudd tenni. Remélem, elnézed ezt nekem.

Tarts hát velem egy izgalmas utazásra, amelyet hétköznapi és könnyen felismerhető helyzetek hosszú során teszünk majd! Tarts készenlétben a jegyzetfüzetedet – vagy hát miért is ne jegyzetelhetnél rögtön a könyvbe? Ezennel megadom erre az engedélyt.

2. FEJEZET

A PERFEKCIONISTA: A MINDENNAPI, IDEGESÍTŐ FAJTA

A perfekcionista az az elveken lovagoló ember, aki képtelen elviselni, hogy akár csak egy mákszemnyit is eltérjenek attól, amit ő maga száz százalékig tökéletesnek definiál. Kontrollőrült emberek az effélék, akik instrukciókra és útmutatókra hivatkozva akarnak mindenki mást az uralmuk alá hajtani. Képesek akár bele is betegedni abba, ha spontánul kell megnyilvánulniuk, vagy ha valamire nem tudják a választ. Többnyire kőkeményen dolgozó emberek, akik gyakran teljesen fölösleges dolgoknak szentelnek sok időt annak érdekében, hogy pedantériájukkal kitűnjenek a tömegből. Ezt a pedantériát persze a többség képtelen értékelni. Mindezek tetejébe nemritkán mesterien rejtik el érzéseiket.

Viszonylag gyakran előforduló energiavámpír az ilyen, ráadásul feltűnő mértékben emlékeztet a kényszerbetegre. Mindennapi változatában egyszerű, ugyanakkor roppant bonyolult ember. El tudod képzelni, milyen frusztrációt okoz az, ha egy kőkeményen dolgozó, rendkívül lelkiismeretes emberrel állsz szemben, aki ráadásul mindent jól csinál?

Erre csak egy válasz van: Huh.

A Két hét múlva örökké című filmben Hugh Grant karaktere a következőt mondja Sandra Bullock karakterének: Senki nem akar egy szenttel élni. A szentek unalmasak. A Sandra Bullock által megszemélyesített karakter pontosan ilyen volt. Mindent jól csinált, nem felejtett el semmit, minden részletre alaposan ügyelt, mindenki másnál jobban igyekezett, miközben arra is odafigyelt, hogy mások ne kövessenek el hibát. Ráadásul mindent színtiszta jóságból tett, mert a gyengéket akarta védelmezni. És mindenki gyűlölte őt ezért.

Ennek magyarázata igazából pofonegyszerű: Bullock karaktere azt példázta, hogy milyen az, ha valaki túl sok a jóból. A kontrollőrület világában semmi sem lehet elég jó, nem létezik olyan, hogy valaki száz százalékig elkészül egy feladattal. Egyetlen tévedés sem lehet elég apró ahhoz, hogy ne akarjuk azonnal felforgatni miatta a fél világot.

Ez, kedves barátom, a szteroiddal felturbózott kék viselkedés.

A perfekcionista állandó háborúban áll a természettel: minden szinten hadakozik az ellen, amit nem lehet előre látni és kiszámítani. A spontaneitást le kell győzni, és keményen fel kell lépni minden olyasmivel szemben, ami akár csak egyetlen gondolattal is kevesebb a tökéletesnél. Ha ez kemény munkával nem megoldható, akkor – nos igen, akkor még keményebben kell dolgozni. Azt ugyanis az efféle emberek nagyon is tudnak.

Úristen, senki sem dolgozik keményebben és fegyelmezettebben, mint éppen a perfekcionista! Nekik egyszerűen sosem elég a munkából.

A kemény munkán kívül a legfontosabb fegyverük a szabályok már szinte beteges betartása. A részletek iránt morbid érzékük van, illetve van még valami, amit alighanem sok ember szeretne eltanulni tőlük: azon képességüket, hogy újra meg újra lemondjanak önmaguk megjutalmazásáról. Ha muszáj, akár egész életükben is képesek erre. Áhítattal, rajongva bámulják a jutalmat, de ha úgy látják, hogy nem tették meg érte a szükséges erőfeszítéseket, akkor azt érzik, nincsen hozzá joguk. Mazochista jellegű hozzáállás ez.

Ha ezek az emberek nem lennének, az egész társadalom összeomlana, és káosz törne ki. Ők azok, akik rákényszerítik a hisztrionikusokat, a narcisztikusokat és az antiszociális bántalmazókat arra, hogy egyáltalán csináljanak valamit. Nélkülük a világ nem úgy nézne ki, ahogy kinéz.

De ez természetesen nem kell, hogy azt jelentse, hogy ezeket az embereket nagyon könnyű kezelni.

DANIEL – EGY ESETTANULMÁNY

Daniel mindig időben nyújtja be az adóbevallását. Kedvenc szavajárása az, hogy „mindent a maga helyén, mindent a maga idejében”. Napjai mindig pontosan ugyanúgy kezdődnek. Az ébresztőóra 5.30-kor szólal meg, ő pedig azonnal felkel, hiszen ezt így kell.

Azt veszi fel, amit előző este odakészített magának. Utána egyenesen a kávéfőzőhöz megy, és bekapcsolja. Előző este persze azt is bekészítette.

Kiengedi a kutyát az udvarra, és másodpercre pontosan négy percet vár. Ha ennél rövidebb ideig engedné futkosni a kutyát, akkor talán nem végezné el azt, amit el kell végeznie, de ha több időt adna neki, akkor még kitalálna valamit, amit viszont nem kéne. Négy perc múltán tehát behívja a kutyát, és kihozza a kamrából az ételét.

Amikor a kutya letelepedett a megfelelő helyre, Daniel azt mondja neki: tessék, mire a kutya megeszi az ételét, aztán ráveti magát az itatóra, miközben Daniel elmosogatja az ételes tálkát, méghozzá azzal a kefével, amit pontosan erre a célra vásárolt. Eszébe sem jutna, hogy ugyanazt a kefét használja erre, amit a saját edényeinek elmosogatásához használ, elvégre a kutyáknak egészen más baktériumflórája van, mint az embereknek. Daniel kapásból három kórt tudna megnevezni, ami ilyen módon átterjedhet állatról emberre.

A kávé elkészült, és Daniel ugyanabba a csészébe tölt magának, mint minden reggel.

Elkészíti a reggelit. Három, egyforma nagyságú tojást főz ugyanabban a lábasban pontosan hat percen keresztül. Beállít egy időzítőt, miközben az órájára néz, és elkezdi inni a kávéját. Ügyel arra, hogy a kávéivás pontosan addig tartson, mint megfőzni a tojást.

Amíg a tojásra vár, összeráncolt homlokkal konstatálja, hogy valaki egy mosatlan kávéscsészét hagyott a konyhapulton. Elmosogatja a szokványos mosogatókefével, majd behelyezi a mosogatógépbe.

A tojás elkészült. Daniel egészen pontosan három percen keresztül tartja hideg folyóvíz alá, majd újabb három percre benne hagyja a lábasban. Pontosan ugyanabból a tojáscsészéből eszi meg, mint mindig, ugyanazon a széken ülve, mint mindig.

Most a feleségének tölt egy csésze kávét. Mielőtt kilépne a konyhából, körbepillant, hogy ellenőrizze, nincsen-e hiba valahol. Minden szék akkurátusan betolva, minden felület letörölgetve. Kiváló. Ezt akkor is megcsinálja, ha történetesen késésben van a munkahelyéről. Egyszerűen nem tudja nem leellenőrizni.

Felmegy a fürdőszobába, és bekopog, mert ezt akkor is így szokás, ha már tizennégy esztendeje házas az ember. Amikor a felesége egy sóhajjal válaszol, Daniel bemegy, és a mosdókagyló feleségére eső részére teszi a csészét.

Amíg a felesége készülődik, Daniel rendkívül gondosan beágyaz. Közben alaposan kihúzogatja és megigazítja az ágyneműt, és megállapítja, hogy ezúttal a szokásosnál némiképp hamarabb gyűrődött meg. Feljegyzi a telefonjába, hogy ne felejtsen el még aznap este ránézni a pincében lévő mángorlóra. Most hoz egy portörlőt a fürdőszobából, és leporolja az éjjeliszekrényét. Ezt minden reggel megteszi. A feleség éjjeliszekrényéhez ugyanakkor nem nyúl, aminek két egyszerű oka van: legfőképpen azért, mert a felesége mérges lesz, ha azt látja, hogy Daniel az ő szekrényét porolja, de azért is, mert az tele van zsúfolva mindennel.

Amikor Daniel a konyhába lép, a felesége híreket olvas a mobilon. Daniel a homlokát ráncolja. Két kamasz gyermekük állandóan a mobilját bújta, és meg sem hallották, ha szüleik mondtak nekik valamit. Daniel és a felesége két évvel ezelőtt meghányták-vetették a dolgot, és tökéletesen egyetértettek: az asztalnál nem mobilozunk. Daniel mindig tartotta magát ehhez a megállapodáshoz, amit a család többi tagjáról nem mindig lehetett elmondani.

Daniel most rámutat erre. Mit is mondtunk az étkezőasztalról és a mobiltelefonról? A felesége azt feleli, hogy hát az a gyerekek miatt volt. Ez Daniel számára tökéletesen érthetetlen. Megállapodtak valamiben, márpedig megállapodást egyetlen okból köt az ember: hogy betartsa.

Elvégre Daniel maga is megígérte a feleségének – miután megjegyezte, hogy milyen piszkos a feleség autója, és aztán hosszú veszekedés következett arról, hogy pontosan mennyire is fontos, hogy tiszta legyen az autó –, hogy minden szombat reggel lemossa és kitakarítja a felesége kocsiját, amit azóta meg is tett minden alkalommal. Lehet kánikula, lehet fagy, Daniel szombat reggel lemossa a felesége autóját, függetlenül attól, hogy koszos-e, avagy sem. Hiszen a megállapodásokat be kell tartani.

Daniel képtelen leszállni a mobiltelefon-kérdésről, mire hangos veszekedés tör ki kettejük között, úgyhogy amikor itt az idő, hogy elinduljanak a munkahelyükre, mindkettejüknek csapnivaló a kedve. Daniel szárazon állapítja meg magában, hogy idén ez a tizenkettedik kiadós veszekedésük.

AMIKOR A KONTROLLMÁNIA BETEGSÉGHEZ VEZET

A kényszerbetegség pszichiátriai fogalom, nevezik OCD-nek is az angol obsessive-compulsive disorder, azaz obszesszív-kompulzív megbetegedés után. Aki valamilyen kényszerszindrómában szenved, az kényszeresen úgy érzi, hogy muszáj egy bizonyos módon gondolkodnia vagy cselekednie, mert ha nem cselekszik megfelelően, szorongani fog. Hogy ilyen esetekben mi történne, kevésbé számít; lehet a következmény egy valódi probléma vagy képzelt, sőt kitalált dolgok. Csak attól függ minden, hogy ki milyen kreatív akkor, amikor a pokol összes ördögét kell felfestenie a falra.

Persze mindannyiunknak lehetnek néha olyan gondolataink vagy elképzeléseink, amelyekről azt érezzük, hogy muszáj őket követnünk. Például hogy még egyszer leellenőrizzük, hogy bezártuk-e az ajtót, vagy hogy elzártunk-e mindent a tűzhelyen. Ez teljesen normális viselkedésmód. Én magam mindig megtapogatom a zsebem, hogy megvan-e a lakáskulcsom, mielőtt becsuknám magam mögött a bejárati ajtót, holott az említett kulcsokat én magam raktam oda alig tizenöt másodperccel korábban.

Tulajdonképpen miért is csinálom ezt? Hát ez az. Talán mert a kulcsok kieshetnek a zsebemből anélkül, hogy észrevenném. De az is lehet, hogy a nagy kulcstolvaj akcióba lépett, és a kulcsaimat a zsebemből az eltűnt kulcsok birodalmába teleportálta. Én magam sem tudom.

De ha a kényszer érzése túlságosan hat rám, akkor lehet, hogy kényszerszindrómáról van szó.

A kényszerbetegség kényszeres gondolatokból és kényszeres cselekedetekből áll. Mindkettő annál gyakoribb, minél többet aggodalmaskodik az ember, és minél jobban el akarja kerülni azokat.

A kényszeres gondolatok olyan gondolatok vagy fantáziálások, amelyek akaratlanul bukkannak elő a fejünkben. Talán amiatt aggódunk, hogy elfelejtettük bezárni az ajtót vagy elzárni a tűzhelyet. Vagy attól félünk, hogy szándékunkon kívül kárt teszünk valakiben. Arra gondolunk, hogy esetleg mi magunk leszünk az okozói annak, hogy valami szörnyűséges történik.

De lehet ez a bacilusoktól vagy különféle betegségektől való rettegés is.

A kényszeres cselekvés az, amit a kényszeres gondolatok felbukkanása után teszünk annak érdekében, hogy csökkentse a szorongást; tehát azért kell egy bizonyos módon cselekednünk, hogy kényszeres rémlátomásaink ne váljanak valóra. Például sokáig mosunk kezet, vagy hosszan tusolunk, mert rettegünk a baktériumoktól. Addig-addig pakolásszuk kényszeresen a dolgainkat, amíg nem érezzük azt tökéletesen megfelelőnek.

Ez a fajta viselkedés egyértelműen akadályozza azt, hogy normális életet éljünk.

Persze nem fajul ez minden egyes esetben kezelhetetlen pszichés betegséggé.

De ezek a végletek voltak. Még mielőtt teljesen kifejlett kényszerszindrómával állnánk szemben, ott vannak nekünk a kényszeres perfekcionisták vagy a kontrollőrültek. Ők azok, akikben a kényszeres viselkedés határozott nyomai megvannak ugyan, de nem gyűjtenek össze ebből kellően sokat ahhoz, hogy formális diagnózis legyen belőle, vagy hogy kezelésre volna szükségük. Kényszeres vonásaik annyira enyhék, hogy képesek még normális életet élni.

Így ismerheted fel a kényszeres perfekcionistát

Összeállítottam néhány kérdést, amelyen érdemes elgondolkodni. Mivel nem valami egzakt tudományról van szó, a te felfogásod és esetleges személyes preferenciáid fontos, számításba veendő tényezők, igyekezz tehát az alábbi kérdéseket olyan objektíven megválaszolni, amennyire csak lehetséges! Ha olyan személyről van szó, aki iránt máris ellenszenvvel viseltetsz, inkább kérj valakitől segítséget, mielőtt túlságosan kemény ítéletet hoznál! Sajnos túl egyszerű olyasvalakiről elítélő véleményt mondani, akit nem szeretünk.

Itt jön egy igaz-hamis lista. Egy pont az igaznak, nulla pont a hamisnak. Akkor kezdjük! Ez az ember…

1. Úgy gondolja, hogy minden lehetséges hibára és hiányosságra rá kell mutatnia.

2. Nem szívesen ismeri el a saját tévedéseit.

3. Ritkán mutatja ki az érzéseit.

4. Nem könnyen fejezi be a feladatait.

5. Betartja, amit megígér.

6. Igazi szorgos hangya.

7. Sosem megy szabadságra.

8. Magas fokú morállal rendelkezik.

9. Főnökként beleavatkozik minden apró részletbe.

10. Tovább tart neki felkészülni egy-egy feladatra, mint véghez vinni azt.

11. Könnyen beleragad a részletekbe, holott fontosabb feladatok is várják.

Na, hány pont lett? Ha ötnél több, akkor alapos okunk van azt hinni, hogy a kérdéses személynek erős a kontrollszükséglete. Nagyjából nyolc pont körül lesz ez kényszeres. Ezek után semmi sem lesz elég jó, amit teszel. Azt azért ne felejtsd el, hogy ezek csak hozzávetőleges határok!

Perfekcionizmus életre-halálra

Képzeld el, hogy egy olyan feladat előtt állsz, ami döntően befolyásolja a jövődet! Lehet ez egy dolgozat az iskolában, egy prezentáció a munkahelyeden, egy beadandó dolgozat az egyetemen vagy talán életed legfontosabb állásinterjúja. Most kell megmutatnod, mit tudsz.

Rendkívül jól, minden molekuláris részletre kiterjedően felkészülsz. Már csak annak gondolatára is pumpálni kezd benned az adrenalin, hogy esetleg elfuserálod majd az egészet. Most egész egyszerűen nem vallhatsz kudarcot.

El tudod képzelni ezt az érzést? És azt is, hogy ezt minden áldott nap kénytelen vagy átélni?

A kényszeres perfekcionista ugyanis pontosan így érez az összes létező feladata előtt.

A kényszeres perfekcionistákat vizsgálva érdekes mintázat rajzolódik ki, egyes személyiségvonások pedig láthatóbbakká válnak. Ezeket az embereket példának okáért kevésbé érdekli a szórakozás, mint embertársaik többségét. Hogy egy egész szombatot a tévé előtt töltsenek el, az egyáltalán nem vonzza őket. Lehet az új sorozat akármilyen érdekes, akkor is fontosabb dolgoktól veszi el az időt. Még akkor sem tartanak szünetet, ha rászolgáltak már egy kis pihenésre. És ha egyszer-másszor kénytelenek ott maradni a tévé előtt, biztosan furdalja őket miatta a lelkiismeret.

Nekem éppen valami mást kellene csinálnom.

De hát akkor mit csinálnak ehelyett? A válasz egyszerű: dolgoznak. Ez az életük szenvedélye, egyetlen igazi öröme, ez menti meg őket belső démonaiktól. Ráadásul néha szinte már megszállottsággal határos módon.

Egyszerre áldás és átok az, hogy ennyire összpontosítanak a munkára. Ha dolgozhatnak, biztonságban érzik magukat, mert így tudják sakkban tartani a káoszt. És ha szeretnéd magad kényelmesen érezni az ilyen emberek társaságában, továbbá nem szeretnéd, hogy kinézzenek téged maguk közül, akkor… akkor bizony legjobb lesz, ha te is dolgozol. Méghozzá keményen. És sokáig.

Nincs kizárva, hogy az a szólásmondás, hogy „valaki nem látja a fától az erdőt”, egy kényszeres perfekcionistával történt zavarba ejtő találkozás után keletkezett. Messze földön híresek ezek az emberek arról, milyen lázasan képesek fókuszálni azokra az apró részletekre, amelyeknek vagy van jelentősége a nagy egész szempontjából, vagy semmi a világon. Azok, akik – hogy is mondjam? – nagyvonalúbb módon állnak a részletekhez, tanúsíthatják, milyen megszállottak tudnak lenni az ilyen típusú energiavámpírok. Megszállottan ugranak egyik részletről a másik részletre, alaposan megnéznek mindent minden létező irányból, hogy kiszúrjanak minden hiányosságot. Az igazat megvallva nem túlzás azt állítani, hogy nem csupán az ördög, de isten is ezekben a részletekben lakozik. Az a képességük azonban, hogy az apró részleteket összekapcsolják egy nagy egésszé, olykor hézagosnak tűnhet mások előtt.

Amikor valaki az isteni teljességre törekszik

Néha az lehet az érzésünk, hogy a legteljesebb tökéletesség elérése természetfölötti erény. A baj viszont az, hogy a perfekcionista követelményeinek nagyjából senki nem képes megfelelni – még maga a perfekcionista sem. Ő ugyanis éppoly kíméletlen saját magával, mint a többi „bűnössel” szemben. Vagy talán még kíméletlenebb.

A perfekcionista elvárásainak köszönhetően az egész csapat állandóan jelentéktelen munkafeladatok egész során molyol, hogy a lehető legtökéletesebben végezzék el azokat, miközben kivétel nélkül mindenki iszonyúan frusztrált. A csapat azért, mert tökéletesnek kell lenniük, a perfekcionista meg azért, mert senki sem az.

A megbízható energiavámpír

Mindemellett azonban a perfekcionisták mégiscsak a legmegbízhatóbbak az energiavámpírok közül. Amit ígérnek, azt betartják. Ha nem tennék, az halálos erkölcsi bűn volna, márpedig számukra a morális és etikai szabályok a józan ész utolsó határáig betartandók. De hogy megbízhatsz bennük, az hétszentség. Ha ők ígérnek valamit, az egy jogilag kötelező érvényű dokumentummal egyenértékű. A legmesszebbmenőkig őszinték, még akkor is, ha az igazság fájdalmas. Ennek oka az, hogy amúgy sem gondolják, hogy bármi is tökéletes lehet valaha is. Semmi értelme nincsen olyan dolgokat beleverni másokba, amiből úgysem lesz valóság soha.