Rebecca Blackhorse

Made in Japan No. 1

Családi ereklye

© 2022 Rebecca Blackhorse

Borító terv: Rebecca Blackhorse

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Korrektor: Frey Ágnes

Negyedik kiadás, Magánkiadás 2022

ISBN 978-615-81967-7-2

A Made In Japan sorozat kötetei:

Családi ereklye

Japán juhar

A gésa mosolya

Mangaka

Jádeasszony

Otokojaku

Tangó az ördöggel

Lezárt ügyek

Múmiák

Ír kávé

1. Műgyűjtők előnyben

Az alacsony dohányzóasztal a szoba közepén állt. A tévén és egy kopott fotelen kívül, melyek hanyagul körülvették ezt az asztalt, nem is volt más bútor ebben a szobában, de kellett is a hely a bokáig felhalmozott szemétnek. Ha olykor nem jött volna fel a nagynénje kitakarítani, Seattle legeredményesebb csótánytelepének lehetne a tulajdonosa. Az ilyesmi azonban sosem érdekelte. Mindig akadt valaki, aki időnként rendet rakott. Vagy egy túlbuzgó barátnő, vagy egy anyáskodó női rokon. Egy számítógépes játékokat készítő cégnél dolgozott, arra pedig nemigen tudott – és legyünk őszinték, nem is igen akart – időt szakítani, hogy azt a szakadt lyukat, amit a lakásának hívott, tisztán tartsa. Amikor ugyanis éppen nem a munkahelyén volt, akkor internetes kávézókban lógott.

Az alacsony dohányzóasztalt elborították a kínai gyorsétteremből rendelt ételek dobozai, néhány üres hamburgeres zacskó, műanyag üvegek, félig összetaposott sörös dobozok, újságok és felbontatlan levelek. A modern művészeti alkotás egységét a zsírfoltok és az azonosítatlan eredetű folyadék adta meg, ami szinte minden papírt átitatott. Egyszer talán kávé lehetett vagy szójaszósz, de ennek megállapításához egy komolyabb laborfelszerelésre lett volna szükség.

Ez a kép Bill Whiteman nappalijában az utóbbi időben szinte változatlan maradt.

Ellenben az a tárgy, ami a szemétkupac tetején kissé ferdén, de láthatóan gondosan elhelyezve állt, szokatlan és meglepő hatást keltett. A vastag, sötétbarna papír, amelyet egyszerűen letéptek, valahol a szoba egy más részében landolt. Pedig egyenesen Japánból küldték. A küldemény egy bonszai volt, furcsa alakokkal díszített, ovális cserépben. Bill legalábbis így definiálta volna, ha szükségét érezi annak, hogy leírja.

Amikor Bill megkapta a csomagot, először igencsak meglepődött. A feladónál Ralph Stevenson neve szerepelt, akivel együtt jártak a főiskolára. Akkoriban, ahogy mondani szokás, jóban-rosszban együtt voltak, egészen pontosan minden balhéban. De Ralph a főiskola után megváltozott, megkomolyodott, már többet akart az élettől, mint egyik buliból a másikba esni, meg pénzt keresni csupán azért, hogy este ismét elkölthesse. Bill és Ralph eltávolodtak egymástól. Az Államokban rekedt legjobb barát nem is hallott a befutott programozóról. Állítólag Ralph egy japán cégnél dolgozott kint Oszakában, és tehetős fickó lett, aki eddig, úgy tűnt, teljesen megfeledkezett a régi haverokról. De ezt Bill nem rótta fel neki. Ralph jóképű, sima modorú, kedves srác volt, aki mindig elegánsan öltözködött. Furcsán is néztek ki egymás mellett, ha elmentek valahová. Bill hetekig ugyanazt a farmert és pólót viselte, és ritkán tudta beilleszteni zsúfolt életvitelébe a borotválkozás szertartását.

Na persze, Ralph meg is találta a szerencséjét!

Bill pedig itt maradt. Több tucat akciójátékot tervezett, de valahogy még mindig csóró volt, bár sosem volt az a tipikus üzletember. Ha olykor nagyobb pénzösszeghez jutott, rögtön olyan hosszú távú befektetéseket eszközölt, mint egy kiadós piálás a közeli bárban, vagy meglepni egy drága ajándékkal élete legnagyobb szerelmét, Szupercicust.

„Mi a francnak küld nekem egy fát? – bosszankodott Bill, amikor kibontotta a csomagot. – Miért nem pénzt, vagy valami jó kis japán ketyerét? Szentimentális barom!”

Ami még rejtélyesebbé tette ezt a furcsa küldeményt Bill számára, az Ralph levele volt, amit a feladó az apró faágak közé tűzött, mielőtt becsomagolta volna, hogy feladja.

Mellesleg hónapok óta az volt egyetlen küldemény, amit Bill felbontott és elolvasott.

Bill!

Sokszor gondoltam arra, hogy írok neked, de sohasem hittem, hogy végül a sors így kényszerít rá. Szükségem van a segítségedre! Jobb, ha nem avatlak be teljesen, de régi barátságunkra tekintettel, tedd meg, amit kérek tőled. A csomagban találsz egy bonszait. Őrizd meg, amíg nem jelentkezem nálad. Nagyon fontos. Ne szólj róla senkinek! A biztonságod érdekében jobb, ha nem tudják, hogy nálad van. Bárki érdeklődne felőlem, hogy mit tudsz rólam vagy, hogy írtam-e neked, tagadj le! Vigyázz a bonszaira, mert most ettől függ az életem és a boldogságom! Ettől függ annak a nőnek az élete is, akit mindennél jobban szeretek. Ne vigyorogj! Nála szebb lányt még sosem láttam. Higgy nekem, ez nem olyan, mint a főiskolán! Ez valami megfoghatatlan. De nem ragozom tovább. Kicsit őrültnek tűnhet, amit írok, de ha itt élnél te is, megértenéd. Nem veszed észre, és ahogy telnek a napok, egyre jobban beléd ivódik ez a kultúra. Számomra is hihetetlen, mennyire hatással van rám. De most nagy szükségem van a segítségedre. Szükségem van a barátságunkra! Őrizd meg a bonszait, vigyázz rá, amíg nem jelentkezem! Az adósod vagyok. Tedd meg nekem!

Ezer köszönet:

régi barátod, Ralph

Annak idején gyakran ugratták egymást. Bill első gondolata ez volt. Szinte várta, hogy Ralph előugorjon az egyik szobából, és jót nevessenek együtt. Pont úgy, mint régen. De Bill továbbra is egyedül volt a lakásban. Egyedül ezzel az izével.

„Mekkora baromság! – gondolta Bill. – Mi a fenét csináljak ezzel a fával?” Aztán megjött a vacsora, és úgy döntött, hogy a további töprengést másnapra halasztja.

– Jó reggelt, Seattle! Vasárnap hat óra! Itt az ideje egy kis reggeli testmozgásnak kint, a szabadban! Ki az ágyból! Frissen és gyorsan! – Az ébresztő ezúttal is pontos volt.

– Dögölj meg! – dörmögte Bill, és lustán a hátára fordult. Mivel késő este ruhában feküdt le, a felöltözéssel nem kellett bajlódnia.

– Ki az ágyból! – ismételte a bemondó, mintha csak röntgenszeme lenne, és pontosan tudná, hogy Bill még mindig csak heverészik. – Te is, haver! Ott a pamlagon! Te, borostás képű! Ki az ágyból! – kiáltotta vidáman.

Bill tudta, csak egyféleképpen szabadulhat meg ettől az idegesítő alaktól. Mégpedig úgy, hogy összeszedi minden erejét, feláll, odamegy a rádióhoz, és kikapcsolja. Ezzel a mozdulattal azonban végérvényesen elkezdődik a nap. Nincs mit tenni.

– Kezdjük egy kis tornával. Balra! Egy! Kettő! Jobbra! – vezényelt rendületlenül a lelkes műsorvezető.

„Valaki bemoshatna neki egyet!”

Bill felült az ágyon. A gépezet lassan beindult. Két lépés és egy karmozdulat. Csönd volt. Végre!

Kávé!

Első a kávé. Mások talán egy zuhannyal kezdenek vagy reggelivel, vagy esetleg szeretkezéssel. De Bill első reggeli társa mindig a kávé. Na meg Szupercicus, a számítógép.

Számítógép? Ugyan már! Sokkal inkább egy spéci, felturbózott, egyedülálló komplexum. „Egyetlen gombnyomás, és kitárul a világ. Vagy az FBI adatbázisa” – mondogatta Bill.

A gombnyomás előtt azonban kibotorkált a konyhába. A mosogatóból kivett egy bögrét, ami utoljára még a polgárháború előtt lehetett elmosva. Kinyitotta a meleg víz csapját. Kábé két perc múlva forró víz folyik belőle, pont az a hőmérséklet, amely a jól sikerült kávé egyik alapja. Két kanál Nescafé, cukor, amennyi sikerül. Letelt már a két perc? Még szerencse, hogy a kanál elöl van, azzal sem kell bajlódni.

Szupercicus a leghűségesebb barátnő, szuperaggyal, és micsoda csipek! A legtöbb csaj féltékenyen bámulta, ahogy Bill játszott vele, legszívesebben felaprították volna egy baltával. De mit tudnak ők!

Ahogy áramot kapott, Szupercicus boldogan dorombolni kezdett.

Először a megszokott levelezőprogram.

„Spam, spam, ezt majd később, spam, ez meg mi?”

Tárgy: Ralph Stevenson meghalt

„Mély fájdalom töltött el bennünket, amikor értesültünk a kiváló programozó, Ralph Stevenson haláláról. Ralph nemcsak nagyszerű szakember volt, akinek nevéhez számos újítás fűződik, de nyíltan mondhatom, a legkedvesebb fickó a világon, igazi jó barát. Mindig megrendülök, amikor szembe kell néznem a halál értelmetlenségével. Ralph esetében ez még inkább igaz. Életerős, nyugodt, megfontolt embernek ismertem. Hihetetlen számomra, hogy öngyilkosságot követett el. Miért is lőtte volna fejbe magát? Hiszen mindene megvolt…”

Bill nagyot nyelt.

Rossz érzés kerítette hatalmába.

William Joseph Whiteman, vagyis Bill vérbeli amerikainak vallotta magát, és kétségtelen, hogy mindent így is szemlélt. Japánról a high tech cuccokon kívül kevés fogalma volt. Az egyik, amiről még a nagyapja mesélt: a bájosan tipegő gésák. Ez jó. Ez a gondolat mindig melegséggel töltötte el. Ki ne élvezné, hogy egy apró, törékeny kis nőcske minden kívánságát lesi? Bár kissé sok rajtuk a ruha, de ez a probléma könnyen orvosolható. A másik pedig, főként mióta az akciójátékok specialistája lett, a jakuza. Ezek a fickók eltévesztették a házszámot, karddal kaszabolják egymást, a vegyi fegyverek, mikrocsipek korában. Tetőtől talpig tetováltak, arcukon annyi barázda, ahány embert megöltek, nem kegyelmeznek senkinek. Ez viszont csöppet sem volt kellemes gondolat. Mosolyogva köszöntenek, aztán alighogy elfordultál, levágják a fejed. Billt kirázta a hideg. Máris egy újabb játékban találta magát, de az volt az érzése, itt csak mellékszereplő. Tapasztalatai alapján pedig a mellékszereplők élettartama nem túl hosszú.

„Ralph sose tett volna ilyet! – villant fel benne. – A fa! Meg kell tőle szabadulnom!”

Hogy jobban szemügyre vette a küldeményt, elég vészjóslónak tűnt. A fa levelei vörösek voltak, mint a vér. Az egyik figura pedig, amit ráfestettek a cserépre, dülledt szemekkel bámult rá, mintha máris arra készülne, hogy elpusztítsa.

Bill pedig még élni akart. Gyorsan felkapta a barna papírt, és visszacsomagolta a bonszait. A dülledt szemű démonalaktól és a véres levelű fától így sikerült megszabadulnia. Legalábbis nem voltak szem előtt.

„Kivágom az első kukába!” – gondolta.

Valahol a dohányzóasztal alatt talált egy nagyobb papírtáskát, belepasszírozta a csomagot. Határozottságából úgy tűnt, semmi és senki nem állíthatja meg. De az ajtóban megtorpant. Visszament a hálószobába, és újra kivette a növényt. Ezúttal azonban a cserepet vette inkább szemügyre. Megkopogtatta.

„Nem műanyag. Ez agyag vagy porcelán. Mennyit érhet?” – morfondírozott magában.

Miután alaposan megvizsgálta, megállapította, hogy ez nem afféle minden sarkon kapható utánzat, hanem valami értékesebb. Olyan régiségnek tűnő, kézzel festett hogyishívják.

„Érdemesebb volna inkább eladni” – ezzel két legyet üthetne egy csapásra. Megszabadulhatna ettől a rossz ómentől, és még némi pénz is állna a házhoz. Ezek után nem kellett sokáig győzködnie magát.

A szobából a kilátás lenyűgöző volt.

Kár, hogy Ralph Stevenson nem élvezhette többé. Pedig igazán sokba került, hogy kibérelhesse ezt a lakást, kilátással a történelmi várra, itt Oszakában. A pénz azonban csöppet sem érdekelte, ha arról volt szó, hogy elnyerje egy nő kegyét.

De mindez már nem számít…

A lakás üres volt, csak a szőnyegen megbarnult vértócsából lehetett következtetni a korábban bekövetkezett tragédiára. A rendőrség hivatalos jelentésében öngyilkosságot állapított meg. Egy gaidzsin golyót röpít a fejébe egy luxus apartmanban, a búcsúlevél szerint egy nő miatt. Nem mindennapi eset, de nem is túl érdekfeszítő.

Lassan kinyílt az ajtó. Egy árnyék jelent meg, vagyis inkább kúszott be. Mozgása gyors volt. Tudta, hogy kevés ideje van megtalálni azt, amit keres. Nem kelthetett feltűnést, az végzetes lett volna. Először gyorsan körülnézett. Majd a nappaliból a dolgozószobába sietett. Az asztalon számtalan papír hevert, amit a rendőrök már alaposan átvizsgáltak.

„Stevenson nem lehetett olyan ostoba, hogy ennyire elöl hagyja.”

Az íróasztalhoz lépett, majd letérdelt. Benyúlt a fiók alá, elmosolyodott. Mindig is jó érzéke volt ahhoz, hogy megtalálja azt, amit mások a legnagyobb gonddal igyekeztek elrejteni. A fiók alsó részéhez egy műanyag tasakban egy postai feladóvevény volt felragasztva. A címzett valami William Joseph Whiteman, Seattle, Egyesült Államok.

„Amerika, a lehetőségek hazája” – így mondják, bár sosem értette, miért.

A tasakot úgy, ahogy volt, belecsúsztatta a zsebébe.

A folyosó üres volt, amikor becsukta maga mögött az ajtót. A biztonsági kamera még mindig mereven bámult a másik irányba.

Valamire mégiscsak jó ez a modern technika.

„LaFayette Antikvitás” – Seattle-ben mindenki jól ismerte ezt a boltot. Sokan csak a hátsó bejáratát, de majdnem ugyanannyian a kovácsoltvas ráccsal védett üvegajtót. Bill párszor már betévedt ide, fél éve ugyanis járt egy lökött tyúkkal, akinek a régiség volt a mániája. Állandóan múzeumokba cipelte, meg ide, ebbe a boltba. Bill figyelmét azonban mindig is az újdonságok kötötték le, nem pedig mások használt, kidobált ócskaságai, ezért sem lett itt törzsvásárló.

Ezúttal nem a főbejáratot választotta. Megkerülte a háztömböt, és a kihalt, kissé szürkés udvar felé fordult. Ezt az ajtót is vasrács védte, kissé rozsdás, de annál masszívabb. Az ajtó mellett hatalmas tábla: „Lopott árut nem veszünk át. Kérem, csöngessen!”

„A levél! Még jó, hogy magammal hoztam” – futott át Bill agyán.

Megnyomta a csengőt. Pár másodperc múlva nyílt az ajtó

– Jó napot! – köszönt kimérten az egyik középkorú férfi, miközben gyanakodva végigmérte a papírtáskát szorongató, borostás képű, igencsak elhanyagolt külsejű férfit. – Segíthetek valamiben?

– A tulajt keresem – vágta rá Bill.

– Nem hiszem… – kezdte volna a jól öltözött férfi.

– A tulajjal akarok beszélni! – ismételte meg nyomatékosan Bill.

– Gondolja, hogy vasárnap pont magával…

„Miért? Vasárnap van?” – morfondírozott magában Bill.

– Igen, gondolom! – jelentette ki határozottan.

A férfi még egyszer végigmérte.

– Jöjjön! – tárta ki az ajtót. Egy sötétebb helyiségbe vezette, ahol egymás mellé halmozott régiségek hevertek mindenütt.

– Várjon itt! Ne nyúljon semmihez! Mindenütt kamera van! – rivallt rá a férfi, és eltűnt egy keskeny ajtó mögött.

Csak pár halvány izzó égett, szinte alig látott valamit.

„Ez tényleg arany?” – hajolt közelebb az egyik furcsa tárgyhoz, amely egy sakál fejű, ember testű lényt ábrázolt.

– Anubisz, a halál istene. A Krisztus előtti XIII. századból. Magával ragadó, nemde, Monsieur? – szólt egy nyájas hang.

Majd kigyulladt egy hatalmas lámpa, erős fényével egyenesen Bill szemébe világított. Pár másodpercig szinte semmit sem látott, de aztán a szeme megszokta az erős fényt.

– Mit hozott nekem? – kérdezte.

Bill válasz helyett az asztalra tette a csomagot. Először megpróbálta kiszedni a táskából, de végül egyszerűen végigtépte, majd kibontotta a barna papírt.

– Érdekes – mondta a hang, és az árnyak közül előlépett Mr. LaFayette.

Bill korábban még sosem látta a férfit. Drága, elegáns, háromrészes öltönyt viselt, a cipője megcsillant a fényben. A nyakkendője selyem, egy diszkrét, de bizonyára kisebb vagyont érő tűvel díszítve. Vékonyszálú egyenes haja hátrafésülve, borotvált, sima arcú férfi volt, apró rókaszemekkel.

– Megnézhetem? – kérdezte udvariasan.

Bill bólintott.

Mr. LaFayette azonnal felismerte, milyen kincs hullott az ölébe, mint ahogyan azt is, hogy ennek a rosszul öltözött férfinak fogalma sincs arról, mivel házal. Mr. LaFayette, mint minden műkereskedő, kiváló színész volt. Tudta, hogyan hitesse el a legértéktelenebb vacakról, hogy egyedülálló művészettörténeti jelentőséggel bír, vagy egy eredeti navahó fejdíszről, hogy kakastollból készült utánzat.

– Eltévesztette az ajtót, fiatalember, a kertészet két utcával lejjebb van. Én nem foglalkozom ilyesmivel. Mellesleg, nem ártana, ha megöntözné, a levelei igen kókadtnak tűnnek.

– Nézze meg a cserepet! – mutatott Bill idegesen a porcelántál felé.

– Látom – bólintott Mr. LaFayette.

– Mi a véleménye? – kérdezte ingerülten.

– Festett porcelán. Az ábrázolásmód és a téma egyértelműen japán. Szép darab, de nem érhet túl sokat – LaFayette úgy játszott Bill-lel, mint macska az egérrel.

– Egész pontosan mennyit? – kérdezte a borostás.

– A japán juharral együtt? – nézett fel közömbösen LaFayette.

– Mivel együtt?

Mr. LaFayette bosszankodva megrázta a fejét.

– Hogy mennyit ér? A kertészetek árfolyamait nem ismerem, de 450 dollárt adok az egészért. Feltéve, ha bizonyítani tudja, hogy valóban az ön tulajdonát képezi.

– 450 dollárt? – kiáltott fel Bill.

– Esetleg 500. Ennél többet nem ér meg nekem.

Bill egy pillanatra elgondolkodott. Majd a zsebébe nyúlt, és az összegyűrt levelet átadta Mr. LaFayette-nek.

– Tudom, hogy nem tartozik rám, de ha a barátja arra kérte, hogy őrizze meg, miért akarja eladni? – kérdezte, miután szemével gyorsan átfutott a sorokon.

– Ő meghalt, én pedig nem tudok vele mit kezdeni. Ennyi – vágta rá Bill.

„Az nem vitás” – gondolta Mr. LaFayette, de epés megjegyzését inkább megtartotta magának.

– Értem – bólintott, és visszaadta a levelet.

– Szóval 500? – kérdezte kajánul vigyorogva Bill. – Miért van az az érzésem, hogy át akar vágni?

LaFayette szeme felvillant.

– Akkor inkább máshol próbálkozom – jegyezte meg Bill, és a növény felé nyúlt.

– Rendben – vágta rá a francia. – 1000 dollár.

– 1000 dollár? – Bill meglepődött az összeg hallatán. Azt remélte, hogy még egy-kétszáz dollárral feljebb tudja tornászni az összeget, de arra nem számított, hogy meg is duplázhatja.

– Kézpénzben, most azonnal – tette hozzá Mr. LaFayette kihasználva a kedvező alkalmat.

– Rendben – bólogatott a botcsinálta alkusz. – Rendben – ismételte széles vigyorral az arcán.

– Várjon itt – intett a férfi, és eltűnt, majd hamarosan visszatért a pénzzel.

LaFayette leszámolta az asztalra, majd elővett egy nyugtát ezzel koronázva meg a bankjegyeket. Bill gondosan átszámolta a pénzt, kétszer is. Zsebre tette és már el is tűnt az üzletből. Csak minél messzebb ettől az átkozott cseréptől!

LaFayette óvatosan megszabadította a bonszait a barna papír maradékától. Felemelte a cserepet, és aprólékosan megvizsgálta az alját. Már az első pillanatban biztos volt a tárgy eredetiségét illetően. Semmi kétség, ez egy festett, lakkozott meidzsi-porcelán. A piaci értéke rosszabb napokon úgy 15 000 dollár körül lehet. Persze ha akad egy szenvedélyes gyűjtő, és az ember elég ügyes, ennél jóval többet ki lehet hozni az üzletből. A porcelán mindkét oldalán ugyanaz a minta látható, egy démonnal küzdő szamuráj. Csodálatos darab!

Azt még nem döntötte el, hogy megtartja a magángyűjteménye számára, vagy eladja. De abban biztos volt, hogy a lehető leghamarabb megszabadítja tartalmától. Előtte azonban még csodálni akarta, de nem itt, a rosszul megvilágított hátsó helyiségben, ha nem odakint az üzletben, ahol méltó környezetbe helyezheti, ha ideiglenesen is.

– Hozzon egy kis vizet! – kiáltott a csinos eladónőnek, miközben óvatosan végigvonult az üzletbe vezető folyosón.

A bonszait az ébenfa pultra tette le. Úgy gondolta, a japán juhar bordó levelei, a porcelán barnás-vöröses festése és az ében jól kiegészítik egymást. A kosztümbe öltözött elegáns, igen dekoratív eladó ott toporgott mellette egy vízzel teli üvegpohárral a kezében.

– Köszönöm – mondta ridegen LaFayette, és óvatosan egy kevés vizet öntött a földre. A kiszáradt talaj azonnal beszívta a nedvességet.

Ekkor kinyílt az ajtó, két fiatal nő lépett be. Az egyik kissé magasabb, hosszú, egyenes, fekete haja lazán feltűzve. Szemüveget viselt, nem túl vastag lencsét, az arca komor volt. A másik ellenben kacéran mosolygott, hullámos haja pedig buján tekergett a vállán. A sötét hajú fekete zakót és szövetnadrágot viselt fehér blúzzal, mintha most jött volna a konzervatóriumi vizsgáról. A göndör hajú viszont egy szűk, virágmintás ruhát, amit alig takart a combközépig érő világosbarna kabát.

LaFayette a szeme sarkából figyelte őket. Rögtön tudta, hogy nem komoly vásárlók, csak nézelődni jöttek. A cipő és az ékszerek mindenről árulkodnak. De első az udvariasság.

– Szép napot, hölgyeim! Segíthetek valamiben? – kérdezte nyájasan.

– Nem, köszönjük, csak szeretnénk körülnézni – ez volt a megszokott válasz.

– Furcsa kombináció. Még sosem láttam japán juhart meidzsi-porcelánban. Ez egy himlődémon? – fordult felé a szemüveges.

„Nocsak! – gondolta magában LaFayette. – Ha nem is gazdag, de legalább ért hozzá. Manapság már ezt is értékelni kell.”

– Nem tudnám egészen pontosan megmondani. Miből gondolja? – lépett közelebb a két nőhöz.

Eddig csak a ruhát nézte meg, aztán azt is, aki benne van.

A szemüveges olasz származású lehetett, legalábbis az arcvonásai erre utaltak. LaFayette egy veszélyes nőt látott benne, vagyis inkább egy olyan nőt, akivel sok a gond. Túl komoly. Nem szerette a komoly nőket, azok visszakérdeznek és választ várnak. A másik, mexikói vagy kubai viszont jóval könnyebb prédának tűnt.

– Hasonlít Jositosi egyik képére – válaszolta a szemüveges.

LaFayette elismerően bólintott, de figyelmét már a másik nő kötötte le. Már el is tervezte, hogy milyen ékszerrel zárja le ezt a kis kalandot.

– Esetleg egy szép karkötőt keresnek? – kérdezte LaFayette és már indult is a vitrin felé. – Van néhány igazán különleges darab köztük.

– Lucia, nézzük meg! Kérlek! – kiáltotta a göndör hajú.

– Hogyne – mondta megértő mosollyal az arcán a szemüveges. – Nézzük meg.

De a románcnak itt vége is lett, mert az ajtó ismét nyílt.

„Thomas Leroy.”

– Isten hozta nálunk, Monsieur Leroy! – kiáltotta kedélyesen LaFayette. – Bocsássanak meg, hölgyeim! – mondta és elindult az férfi felé. – Régen láttam. Mutathatok néhány különlegességet?

A férfi gyorsan körbenézett, de válaszra sem méltatta a köszöntést, minden figyelmét lekötötte a bonszai.

– Mennyi? – kérdezte kurtán.

LaFayette jól ismerte az embereket, azt is tudta, hogy Thomas Leroy nem az, akinek nemet mondhatna.

– Ez Gucci! – súgta a göndör hajú a szemüvegesnek. – Nézd az óráját, egy egész vagyont érhet!

– Csak Armanival állok szóba – válaszolta mosolyogva a szemüveges. – Menjünk innen! – tette hozzá már jóval halkabban.

– Maradjunk még! – kérlelte a másik.

A két férfi halkan alkudni kezdett. Leroy kezdetben sokallta az árat, de végül rábólintott.

– Elviszem, csomagolja be! – utasította a másikat.

LaFayette bólintott. A pult alól díszes ajándéktasakot vett elő. Saját kezűleg helyezte bele a növényt a cseréppel együtt. Sosem bízná másra, ha egy Thomas Leroy által vásárolt darabról van szó.

Leroy sarkon fordult, és kifelé indult. Ahogy elhaladt a két nő mellett, megvetően végigmérte őket.

– Jó napot! – mondta rideg hangon a szemüveges, de a férfi válaszra sem méltatta. – Menjünk! – súgta a másiknak. – Kár volt idejönnünk – húzta el a száját.

Pár másodperccel később a két nő szótlanul sétált az utcán.

– Ott egy kávézó! – kiáltott fel a göndör hajú. – Bemegyünk? – kérdezte vidáman csilingelő hangon, megpróbálva eloszlatni a barátnője komor hangulatát. – Ne légy már ilyen morcos! Ezek ilyenek! Iszunk egy jegeskávét?

A szemüveges elmosolyodott.

– Menjünk! – de néhány lépés után megállt. – Egyébként megfigyelted, hogy hajbókolt a fickó annak a másiknak, pedig az még csak nem is fizetett?

– Lucia Palermo, túl élénk a fantáziád! Nem vagyunk Szicíliában! Biztosan régóta ismerik egymást, és van hitelkerete – tette hozzá, bár ahogy kimondta, már ő is tudta, hogy ez elég nevetségesen hangzott.

– Persze, és hó végén törleszti – vágta rá Lucia. – Pont úgy nézett ki.

– Hagyd már! – legyintett a göndör hajú, és megragadta Lucia bal karját, majd a kávézó felé húzta. – Egy hétig nem nézhetsz Keresztapát, ez a büntetésed, megértetted? – mondta játékosan. – Legfeljebb a Keresztapust.

– De Hugh Grant mégsem Al Pacino! – ellenkezett nevetve Lucia. – És nem is Andy García!

A göndör hajú felsóhajtott.

– Ez igaz! Na, jó, meggyőztél! Marad a jegeskávé!

Két öltönyös férfi várakozott az autó mellett.

Az egyik idősebb, őszes szakállú, egy műanyag poharat szorongatott a kezében.

Sean O’Brien különleges ügynök még akkor végezte el az akadémiát, amikor J. Edgar Hoover volt az igazgató, az pedig már történelem. Néha ő maga is úgy érezte, mint egy múzeumi relikvia lenne. Több mint harminc év az iroda szolgálatában! Ez alatt sok minden látott – olyat is, amit talán nem is kellett volna. A legfontosabb viszont, amit megtanult, az a túlélés törvénye volt, olykor a szabályzatot félredobva, vagy éppen azzal szemben. Ezért sem lett belőle igazgatóhelyettes. Érdemei elismeréseként már korábban felajánlották neki, hogy nyugdíjba mehet, de 9:11 óta ez elképzelhetetlennek tűnt. O’Brien fordulatokban bővelkedő pályafutása során szinte minden központban volt már, kivéve New Yorkot, mert az akadémián nem szerzett túl sok támogatót magának. Seattle azonban pont megfelelt. Aki nem vágyik politikai karrierre, annak Seattle ideális.

Még egy korty kávé maradt a pohárban, az már kihűlt. O’Brien kiitta, majd elfintorodott. A cukor nem oldódott fel rendesen. A kávé iszonyatosan keserű volt, az utolsó korty pedig egy szirup.

„Oszd be magadnak!” – gondolta és összegyűrte a poharat, de mivel nem látott kukát a közelben, ezért berakta a zsebébe.

Eközben a másik férfi a kifutópályákat figyelte.

Ryan Mackenzie fiatal, ambiciózus ügynök, akinek a napi jelentés, a szolgálati lap és efféle felesleges dolgok kötötték le a figyelmét. Mackenzie mindig a szabályzat szerint járt el, a tipikus stréber diák, aki úgy cselekedett, ahogy elvárták tőle, ha meg gond adódott, rögtön rohant a dirihez. Harcias, ha az egészséges táplálékozás volt terítéken, és lelkes, ha nem kellett elhagynia az FBI épületét. Vagyis az a fajta, akinek nem sok hasznát vennéd egy esetleges földönkívüli invázió esetén, de pár éven belül tutira csoportvezető helyettes lesz. Sean O’Brien kezdetben úgy gondolta, neki kell embert faragnia a fiúból – ahhoz pedig a bicska kevés, inkább egy láncfűrész javallott -, de már kezdte feladni a dolgot.

Egy hónapja dolgoztak együtt, és úgy tűnt, „egész jól” összecsiszolódtak. Vagyis inkább O’Brien mindent megtett, hogy elkerülje az esetleges konfliktusokat. Bár néha legszívesebben felképelte volna ezt a ficsúrt, mert szörnyen idegesítette, hogy folyton a szabályzatot emlegeti, zöldségekkel meg vitaminokkal traktálja, és a legtöbb viccet el kell neki magyarázni, mert nem érti.

– A gép mindjárt leszáll. Az áru biztonságban megérkezett – mondta a fiatalabb ügynök, Mackenzie. – Hátradőlhetünk. Ez már gyerekjáték.

– Én csak akkor dőlök hátra, ha már a múzeumban lesznek a cserepek! – vágta rá O’Brien.

– Mindig aggályoskodik. Itt vagyunk a célegyenesben, mi történhetne?

O’Brien nem válaszolt, az egyik leszálló gépet nézte.

„Mindig a célegyenesben történik valami” – gondolta.

– Nem értem, miért mi biztosítjuk a helyszínt – fordult hirtelen Mackenzie felé. – Ez a rendőrség hatásköre, vagy nem? Miért mi vagyunk itt?

– A polgármester ragaszkodott hozzá, aki ismeri az egyik szenátort, aki a belügyminiszter… – mondta fel a leckét Mackenzie, aki az egész ügyet képes lett volna visszavezetni George Washingtonig, ha szükséges.

– Ne folytassa! Nem akarom tudni. Értékes órákat vesztegetünk pár váza miatt, ahelyett hogy a munkánkat végeznénk – bosszankodott az idősebb ügynök, majd intett.

– Gyerünk! Megjött a madárkánk!

A gép lassan begurult. Először az utasok szálltak ki. Majd kinyitották a csomagteret.

Néhány másodperccel később egy kopott, kékes Ford Mondeo manőverezett a gép mellé.

A gépből egymás után emelték ki a csomagokat. Végül két nehéz fémláda következett.

– Itt vannak! – vigyorgott Mackenzie, miután kiszállt a kocsiból. – Pakoljuk fel és induljunk végre!

– Egyetértek – morogta O’Brien, majd bevágta a Ford ajtaját.

Egy kis, sötétkék furgon hajtott a gép mellé, rajta jól kivehetően, feltűnő sárga színnel az FBI felirat. A két láda lassan eltűnt a furgonban. Mackenzie gondosan becsukta az ajtaját, majd intett a sofőrnek.

– Mehetünk! – fordult társa felé. Mindketten beszálltak a kocsiba.

Elöl haladt a furgon, mögötte a Ford.

– Miért nem láttam őrt a furgonban? – kérdezte Sean O’Brien.

Elérkeztek a sorompóhoz.

– Nem tudom – válaszolta közömbös hangon Mackenzie, a megfigyelés sosem volt az erőssége. – Azt mondja, nem volt őr a furgonban?

Igazoltatták a furgon sofőrjét, majd lassan felemelkedett a sorompó.

– Amikor bepakolták a ládákat, benéztem, nem láttam senkit sem. Csak a sofőrt, meg még valakit az anyósülésen. De hátul nem volt senki, ebben biztos vagyok.

Ahogy az ügynökök kocsija előregurult, a sorompó ismét leereszkedett.

– Mit művel? – kiáltott Mackenzie a kocsi mellé lépő őrre.

– Igazolja magát! – vágta rá az egyenruhás.

– Ezt nem hiszem el! – bosszankodott Mackenzie.

– Sean O’Brien különleges ügynök – villantotta fel az igazolványt a másik. – Mehetnénk végre?

– Igen, uram! Elnézést, uram! – hebegte az őr.

Alig haladtak el a sorompó alatt, egy kamion gurult eléjük, teljesen elzárva a kilátást és az utat.

– A csontjaimban éreztem – morogta O’Brien. – Ezek szépen megléptek! – Elővette a mobilját. – Azonnali körözést kérek a következő járműre…

A furgon sofőrje a visszapillantó tükörből figyelte, ahogy a kamion elzárja mögötte az utat.

– Taposs a gázba! – kiáltott a sofőr mellette ülő.

Kissé távolabb, egy kihalt útszakaszon két jármű várakozott.

A furgon megállt.

A sofőr és a kísérője beszálltak a távolabb várakozó gépkocsiba.

Közben a két fémládát átemelték a másik autóba.

Egy percig sem tartott az egész. A két jármű már el is tűnt, csak a nyitott, üres furgon maradt ott. De nem is kellett több idő, mert nagyjából ennyi ideig tartott, amíg a kamion sofőrjét egy FBI-jelvény felvillantásával rávették, hogy tolasson vissza. Az ügynökök előtt végre szabaddá vált az út.

Mire O’Brien és Mackenzie utolérték a furgont, már csak a keréknyomokból következtethettek arra, mi történt. A reptéri őr felügyeletére bízott kamionsofőr pedig rejtélyes módon eltűnt.

Az ágyon egy fiatal nő feküdt, a feje viszont kissé távolabb. Körülötte a bézs színű selyem ágynemű vérben úszott.

Egyetlen vágás, és vége. Vége a bizonytalanságnak, a válasz nélküli kérdéseknek. Vége egy életnek.

A kardpengén megcsillant a vér.

A férfi kifejezéstelen arccal nézte az élettelen testet, majd a lepedővel letörölte a vért a pengéről. Gondosan, pontos mozdulatokkal takarította le a fegyvert, és visszacsúsztatta a tokba.

Ahogy oldalra nézett, megpillantotta valamit a tükörben. Egy véres arcú démon nézett rá vissza.

Leült az ágyra, ekkor a fej a combjához gurult.

A démon visszavigyorgott a tükörből.

– Készülj a halálra, Icsiro! – üvöltötte a démon. – Te leszel a következő!

Egy kígyóval díszített tőr szelte át a levegőt, majd egyenesen a tükör közepébe fúródott, ami pókhálószerűen végigrepedt.

– Készen állok – mondta a fiatal férfi.

A kiállításokon látható tárgyak összessége csak töredéke annak, ami ténylegesen a múzeum tulajdonában van. Sokan egész vagyonokat fizetnének azért, hogy a raktárhelyiségekben kutathassanak. De vannak, akik a magángyűjtemények feltérképezését választanák. Talán még az életüket is adnák azért, hogy egy-egy különleges ereklyét, festményt megcsodálhassanak. Az pedig, aki Thomas Leroy gyűjteményét akarja megtekinteni, bizony az életével fizethet. Az illető halála előtt azonban igencsak meglepődne azon, hogy milyen tárgyakat is rejteget Seattle egyik leggazdagabb és legbefolyásosabb embere. Azon pedig még inkább, ha megtudná, hogyan került egyik-másik darab Leroy birtokába.

Például az a két etruszk váza, amelyet az imént olyan nagy gonddal helyezett el gyűjteményében.

Igazán jó nap volt ez a mai. A két gyönyörűség mellé még egy meidzsi-porcelánt is sikerült vásárolnia.

Leroy lassú léptekkel haladt végig a vitrinek között.

Az ajtónál egy tábornok állt, Huang-ti cserép hadseregéből, vele szemközt Tutanhamon ébenfekete szobra, ami a sír bejáratát védte. A kairói múzeumban még mindig azt hiszik, hogy két eredeti van a birtokukban. Fáraók, császárok, cárok, szultánok, kalifák, királyok kincsei szerte a világ minden tájáról egy helyen, összegyűjtve, hogy „az ő dicsőségét és hatalmát hirdessék”, ahogy mondani szokás.

Még egyszer végignézett „szerény” kis gyűjteményén, majd lehúzta a plasztikkártyát és beütött egy számsort. Végigsétált a lifthez vezető folyosón, aztán megnyomta a hívógombot. A lift ajtaja kinyílt. Leroy a falat borító tükörben elégedetten mérte végig magát, megigazította nyakkendőjét, ami mellesleg tökéletesen állt. A lift megállt, és ugyanabban a pillanatban megcsörrent a mobil telefon.

Leroy kényelmes léptekkel indult el a vörös szőnyeggel borított hosszú folyosón.

– Charles!... igen, hallottam! Mit mondhatnék? Tejesen megdöbbentem! Még erre sem képesek!... Tudom, tudom… Charles, nyugodj meg! Tudod, hogy az idegeskedés árt a szívednek… Ezt bízd rám! Vannak kapcsolataim az FBI-nál… Igen, igen… – miközben beszélt, megállt a folyosó végén álló ébenfa asztalka előtt. – Ne aggódj! Mindent megteszek, amit tudok… Esetleg holnap este átjöhetnétek. Mit szólnál egy közös vacsorához? Mutatnék pár különlegességet... Remek! Akkor várlak!... Igen, tudom… Nyugodj meg végre, egy borsmenta vagy ánizstea jót tenne… Charles! Charles! Nyugalom… Holnap mindent megbeszélünk, addigra talán jó hírekkel szolgálhatok… Jó éjt!

Összecsukta a telefont, majd visszacsúsztatta a zsebébe. Elégedetten szemlélte az asztalkán álló bonszait.

„Pont ide illik” – gondolta.

Pont oda is illett, a nyugati szárny vörös folyosójára, a japán juhar a sötétbarnás meidzsi-porcelánban.

Sean O’Brien az asztala mellett ült, asztalán papírok hevertek szerteszét. Ha kissé oldalra fordulna, láthatta volna a társát, aki nagy buzgalommal olvasott valamit a számítógép képernyőjén. De csak a rendetlenséget nézte, ami előtte terült el, és belekortyolt a kávéba. Elfintorodott. A kávénak nevezett barna folyadéknak ugyanis borzalmas íze volt.

– Úgy érzem magam, mint egy zöldfülű újonc. Egyszerűen hihetetlen, hogy az orrunk elől vitték el. Mi van a furgonnal? – kérdezte.

Mackenzie a társa felé fordult.

– Egyelőre semmi.

– Mindenesetre… – kezdte O’Brien sokat sejtetően.

– Igen? – kérdezte idegesen Mackenzie.

– Kevesen tudtak az akcióról, még a sajtót sem értesítettük. Hogyan szereztek róla tudomást?

– Akad pár gyenge láncszem, például a múzeumban.

– Igaz, a múzeum! Erről majdnem megfeledkeztem! – O’Brien egy pillanatra elgondolkodott. – Pocsék ez a kávé – mondta végül.

– Igyon inkább koffeinmentest! – ajánlotta Mackenzie.

– Azt jobb? – kérdezte kétkedve O’Brien, és már bánta, hogy egyáltalán szóba hozta ezt a témát.

– Ha nem is jobb, de egészségesebb! – vágta rá a fiatalabb.

– Ha elég gyakran mondja, el is hiszem – válaszolta gúnyosan O’Brien.

„És majd répát rágcsálok hozzá” – tette hozzá gondolatban.

Mackenzie rögtönzött kiselőadását az egészséges életmódról azonban még azelőtt megvétózták a felsőbb hatalmak, mielőtt belekezdhetett volna, mert megcsörrent az O’Brien asztalán levő telefon.

– O’Brien ügynök... igen, uram… azonnal… igen…– letette. – Az igazgató hívatott minket. Még jó, hogy nem a maffiában vagyunk, akkor már a halakkal aludnánk – tette hozzá keserű mosollyal az arcán.

– Tessék? – kérdezte zavartan Mackenzie.

– Semmi, nem érdekes – mosolygott O’Brien. – Régi FBI-os vicc, nem számít.

O’Brien már hozzászokott, hogy a folyosón, menet közben rendbe szedje magát. Mackenzie azonban mindig úgy nézett ki, mint, aki a Fehér Házba készül egy személyes megbeszélésre az elnökkel.

– Alapos fejmosás következik – szólt halkan O’Brien halkan, amikor becsukódott a liftajtó.

– Gondolja? – kérdezte a fiatalabb.

– Valakinek el kell vinni a balhét, és azok mi leszünk. Pontosabban én, maga csak hallgasson, és ne szóljon közbe! A maga szolgálati lapja még patyolat tiszta, az enyém kissé már tarkább.

– Nem értem – mondta zavartan Mackenzie.

– Majd megérti – vágta rá a másik.

A lift megállt. Sean O’Brien felsóhajtott.

– Menjünk!

Az igazgató irodája előtt, a titkárnői székben nem ült senki. Nem is várható el, hogy hajnali kettőkor Miss White itt serénykedjen, a bűnüldözés fellegvárában, vagyis a bűnüldözés seattle-i fellegvárában.

O’Brien ment elöl, kopogott a résnyire nyitott ajtón, de a választ meg sem várva belépett.

Egy kopaszodó férfi ült a hatalmas íróasztal mögött.

– Jöjjenek csak! Csukják be az ajtót! – szólt az igazgató, és az íróasztal elé készített két székre mutatott. – Üljenek le!

– Igen, uram – mondta Mackenzie szinte csak megszokásból.

O’Brien csak bólintott.

Az igazgató megvárta, amíg mindkét ügynök leül. Lassan becsukta a mappát, amit az előbb még oly nagy buzgalommal olvasgatott.

– Lássuk csak! – kezdte.

„Ez semmi jót nem jelent” – gondolta magában O’Brien.

– Van itt két etruszk váza… illetve nincs, mert eltűnt. Hogyan is történhetett, hogy az ügynökeim orra elől elemeltek két hatalmas fémládát fényes nappal a reptéren? – Megvetően végigmérte az előbb említett két ügynököt, akik némán várták a folytatást. – Kíváncsi vagyok a magyarázatukra! Azóta ugyanis mindenki velem szórakozik! Ettől pedig kissé bosszús vagyok! Ráadásul nyakamon a polgármester, meg az az idegbeteg múzeumigazgató, és még néhány politikus is rám szállt. Kérdezzék meg, hogy vagyok! Vagy nem! Inkább én kérdezném meg, maguk hogy vannak! – rivallt rájuk.

„Kissé hisztérikus – jegyezte meg magában O’Brien –, de nem is csoda, ha valaki egy szenátori székre pályázik.”

– Nos? – kérdezte végül az igazgató Sean O’Brien felé fordulva.

– Uram – kezdte az idősebb ügynök határozott hangon –, amint észleltük, hogy hiányosságok vannak a szállítást illetően, megtettük a megfelelő lépéseket, de sajnos addigra már késő volt.

– Hát ez az! – kiáltott fel az igazgató. – Késő! Ez a kulcsszó! Nem gondolja, O’Brien, hogy kezd lelassulni? Peters és Johnson már rég megoldották volna az ügyet!

– Uram… – szólt kissé bizonytalanul, de a mondatot már nem tudta befejezni.

– Nem érdekel, mit akar mondani! Eredményeket akarok! Nem hebegő ügynököket, hanem két etruszk vázát! Vagy megnézheti magát!

O’Brien helyett azonban Mackenzie válaszolt.

– Uram, az én hibám. Én nem figyeltem eléggé. O’Brien ügynök vette észre, hogy nem ül őr a furgonban, és azonnal jelezte. Nekem kellett volna észlelnem – mondta nyugodt hangon.

Sean O’Brien őszinte megdöbbenéssel nézett társára.

Az igazgató kétkedve mérte végig Mackenzie-t.

– Nem kell ezt a vén rókát védenie, Mackenzie ügynök – magyarázta atyáskodva, de már látszott rajta, hogy a dühroham elmúlt. – Na, tűnjenek el a szemem elől! Ja, igen, és O’Brien! A madarak azt csiripelik, hogy a vázákat a maga régi barátai, a japánok fújták meg, így mondják, nem?

O’Brien nem válaszolt, csak bólintott.

Pár másodperccel később a két ügynök némán sétált végig az üres folyosón. Egészen addig nem szóltak egymáshoz, amíg be nem szálltak a liftbe.

– Engem nem kell megvédeni! – csattant fel O’Brien sértődötten. – De azért köszönöm! – tette hozzá, jóval csöndesebben.

– Engem sem! – válaszolta Mackenzie, majd kérdőn a társára nézett. – A japánok? – kérdezte vigyorogva.

O’Brien önkéntelenül elmosolyodott.

– Hogyan tovább? – kérdezte a fiatalabb.

– Előbb együnk valamit, aztán meglátjuk – válaszolta O’Brien fáradtan.

2. A lehulló cseresznyevirág szirmai

A házi szentélyből egy fiatal japán nő mosolygó arca nézett vissza, Tosima Szakura. Vonásaiból ártatlan kedvesség sugárzott, szeme ragyogott a boldogságtól. Túl tökéletes, akár egy kami. Mellette füstölők égtek.

Egy fiatal férfi térdelt a szentély előtt. Fekete öltönyt és fehér inget viselt, fekete haját hátra fésülve hordta. Arccsontja valamivel szélesebb volt az átlagosnál, orra egy kissé tompább, ami arról árulkodott, hogy a család vérvonala mégsem volt annyira tiszta, mint azt állandóan hangoztatták. Nagy valószínűséggel igaz lehet az a történet arról a mongol rablóvezérről, aki vagy kétszáz évvel ezelőtt kissé erőszakosan ugyan, de mégis csak benősült a családba. Amikor a fiatal férfi dühös volt, arccsontja jóval szélesebbnek tűnt, de amikor mosolygott, akkor vonásai lágyabbak lettek. Simára borotvált arca olyan merev volt, mint a márvány. Tekintete előre révedt, gondolatban egészen máshol járt. Már órák óta mozdulatlan volt.

Kissé távolabbról egy idősebb férfi figyelte.

Tosima Icsiro, a fiatal férj valójában nem a gyásztól lesújtva ült szótlanul és magányosan a feleségének szánt szentély előtt. Inkább valamiféle feloldozást várt a kedvesen mosolygó nőtől. Bár sosem tudta, igazán mit is érez iránta, de abban biztos volt, hogy nem gyűlölte. Még akkor sem, amikor megölte. Arra az estére azonban nem akart visszaemlékezni, és nem Szakura halála, hanem a tükörből rávigyorgó démon miatt.

Az idősebb férfi, vagyis Korekara Hiroto öt éve esküdött hűséget a Tosima család fejének, Icsirónak, és azóta úgy követte urát mindenhová, mint az árnyék.

Hiroto még várt pár percig, majd megfordult, és tett pár lépést.

– Hiroto! – szólt váratlanul Tosima Icsiro. – Várj!

– Igen, Icsiro szan! – hajolt meg engedelmesen Hiroto.

A fiatal férfi felállt. A szentélyhez lépett. Némi hamu terült szét a fénykép előtt. Óvatosan arrébb fújta őket, majd megfordult, és Hirotóhoz lépett, aki ismét mélyen meghajolt.

– Megtaláltam – mondta halkan gazdájának.

– Menjünk innen! – intett Icsiro. – Hamarosan sokan gyűlnek össze a szertartásra. Keressünk egy csendesebb helyet! – Ahogy előrehajolt, a nyaka bal oldalán jól láthatóvá vált a tetoválás részlete, egy száraz faág.

Hiroto bólintott.

Egy szót sem szóltak egymáshoz. Némán mentek végig az üres folyosón, a kertbe vezető félig nyitott teraszon, majd tovább az apró kavicsokkal borított keskeny ösvényen.

Amikor már elég messze voltak a háztól, megálltak.

– Mit találtál? – kérdezte végül Icsiro.

Hiroto válasz helyett a zsebébe nyúlt, és egy papírlapot vett elő.

A fiatalabb elvette, majd tekintetével végigfutott a feladóvevényen.

– Megjegyezted a címet? – kérdezte halkan.

– Igen, Icsiro szan – bólintott Hiroto.

– Helyes! – vágta rá a fiatal férfi, majd gondosan összehajtotta a papírlapot, mintha csak cigaretta lenne, összetekerte, és a szájához emelte.

Hiroto már elő is kapta az öngyújtót.

– Ne nézz fel! Miu figyel minket az ablak mögül. Olyan, akár egy cukimono, egy ártószellem. De rosszal kezdett, mert nekem saját démonjaim vannak – mondta Icsiro nevetve, és a fejére mutatott, majd hirtelen elkomorodott. – Mindig a sarkamban van, mintha sejtene valamit – közelebb hajolt Hirotóhoz. – Nem lennék meglepve, ha Szakura elmondta volna neki, mire is készül – tette hozzá halkan, majd hátrált egy lépést. – Egyedül megyek Seattle-be, de csak pár nappal később.

Hiroto ismét bólintott.

– Ne próbálj meg követni! – parancsolta szúrós tekintettel. – Ha szükséges, értesítelek.

A papír lassan végigégett a kezében. Nem marad más belőle, csak egy barnává pörkölődött csonk. A fiatalabb lefújta a végéről a pernyét.

– Ha ezt most itt eldobnám, alig hogy elfordulnék, valaki biztosan felszedné. Vajon maradt rajta akár csak egy ép betű, amiből kihámozhatna valamit? – Leejtette a földre. – Vissza kell mennem – súgta, és elindult a ház felé.

Hiroto egy futó pillantást vetett az éget papírdarabra, majd követte gazdáját.

Nem sokkal később egy fekete kimonóba öltözött fiatal nő tipegett ki a kertbe, kezében egy nádból és vékony rizspapírból készült, fekete tussal festett, felszálló darvakat ábrázoló napernyővel. De olyan ügyetlen volt, hogy megbotlott, és kiejtette a kezéből. Senki sem látta. Lehajolt, felvette a napernyőt, majd visszatipegett.

Az egyik félreeső szobában egy idősebb nő várta. A cukimono, ahogy Icsiro nevezte, vagyis Miu, szintén fekete kimonót viselt, de a hajában ékeskedő hajtűk elárulták, hogy jóval előkelőbb a másiknál.

– Mutasd! – parancsolta Miu.

A fiatal nő kinyitotta a tenyerét. Miu pedig még szinte ugyanabban a pillanatban kikapta a kezéből azt, amit a másik az előbb felszedett a földről.

– Ez semmi! Használhatatlan szemét! – kiáltotta Miu idegesen. – Más nem volt ott?

– Csak ezt találtam – válaszolta félénken a fiatal nő.

– Rendben. Most elmehetsz! De egy szót se senkinek, megértetted?

A másik bólintott, és lehajtott fejjel eltipegett.

Miu bosszankodva vizsgálta meg újra az égett papírdarabot, de semmi használhatót nem látott rajta. Így nem maradt más, csak az, amit eddig is tett: várt. Abban ugyanis biztos volt, az előbb kint sétáló két férfi közül egyiket sem tudná szóra bírni. Icsiro kétségtelenül őrült volt, gyakran lehetett hallani, ahogy magában beszél. Azt állította, démonok veszik körül, velük vitatkozik. Hiroto pedig hűséget esküdött neki. Korekara Hiroto számára Tosima Icsiro volt maga a „császár”, bár ezt soha sem mondta ki. Vakon követte gazdáját mindenhová, még azokkal a démonokkal is megküzdött volna, ha valóban léteznének. Miu legalábbis így látta. Amennyire biztos volt abban Tosima Miu, hogy Icsiro elméje megbomlott, olyannyira meggyőződése volt az is, hogy Izo, az őrült öccse, vagyis Miu férje méltóképpen tudná vezetni a családot. Ennek érdekében azonban arra volna szüksége, hogy kiléphessen Icsiro árnyékából. Éppen ezért Miu mindent elkövetett, hogy megszabadítsa a családot Icsiro démonjaitól, és ezzel együtt magától Icsirótól is.

A fiatal Tosima Icsiro különös viselkedését, és egyre gyakoribb kirohanásait az idősebb családtagok azzal magyarázták, hogy pár nappal a születése után, éjjel egy kígyó kúszott mellé. Az anyja és a szolgák rémülten nézték, ahogyan békésen aludt egymás mellett a két teremtmény. Nem merték a kígyó nyugalmát megzavarni, nehogy megmarja a gyermeket. Másnap reggelre a kígyó, mint várható volt, nyomtalanul eltűnt, Icsiro pedig sértetlenül szundikált tovább. Valaki azt mondta, ez nem jelent semmi jót. A kígyó rossz, elcsábítja, megtéveszti áldozatát, aztán megöli. A kígyó hazug és gonosz. Icsiro azonban mit sem sejtve aludt tovább, és úgy tűnt, az a valaki tévedett. Évekkel később viszont, amikor az éjszaka közepén arra riadtak fel a ház lakói, hogy a fiú az ágyon állva ordít, és egy fából készült karddal vagdalkozik, már mindenki biztos volt benne, hogy azon az éjszakán a kígyó megbűvölte és el fogja pusztítani.