Tartalomjegyzék

I. fejezet

1909

1914

1914

1909

1914

II. fejezet

1909

1914

1909

1914

1909

1914

1909

III. fejezet

1909

1915

1909

1915

1909

1915

1909

1915

1909

1915

1909–1910

1915

1910

1915

1910

1915

1910

1915

IV. fejezet

1910

1916

1910

1916

1911

1916

1911

1916

1917

1911

V. fejezet

Epilógus

Csernovszki-Nagy Alexandra

Lili története I.

Csernovszki-Nagy Alexandra: Lili története I.

©Csernovszki-Nagy Alexandra

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/CsNAlexandra/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2024.

epub ISBN 9786156624833

mobi ISBN 9786156624840

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Ezt a regényt ajánlom szeretettel a családomnak

és a barátaimnak. Köszönöm, hogy még mindig

támogattok. Hálás vagyok érte!

I. fejezet

1914. július

Gyönyörű, verőfényes nyári nap volt. Hosszan pásztáztam a világoskék eget, néhány bárányfelhő után kutatva. Talán egyet-kettőt láttam tovaúszni a messzi távolban. Lehunytam a szemem, és élveztem, ahogy a nap sugarai lágyan cirógatják a bőröm felszínét. Ücsöröghettem volna a meggyfák által vetett hűs, jótékony árnyékban, de a napfény ízére áhítoztam. Körülöttem madarak énekeltek, az összeölelkező fák lombjai néha meg-megrezdültek – talán egy mókus járhatott arra.

A Balaton csak pár méternyire volt tőlünk, a víz illata boldog gyermekkori emlékeket idézett fel bennem.

Milyen békés itt minden! A nagyszüleim háza mindig a nyugalom szigetét jelentette számomra.

Cigarettára gyújtottam, melynek füstje körbeölelt, dédelgetett engem. Ámbár igyekeztem a gondolataimat a táj és a gyermekéveim felé irányítani, törekvésem sikertelenségre volt kárhoztatva. Sok minden aggasztott akkortájt.

A tönkrement házasságom, a háború rémképe…

Ütemesen dobolni kezdtem az ujjaimmal a felforrósodott fapadon. Észrevettem, hogy egy kis hamu a bukjelszoknyámra[1] hullott. Mérgesen sóhajtottam egyet, majd lesepertem róla.

– Lili. Kedvesem – hallottam meg nagymamám hangját a hátam mögött. Felé fordultam, és szélesen rámosolyogtam. Sétapálcájára támaszkodva, méltóságteljesen sétált felém.

– Papa mondta, hogy lepihent – feleltem, miközben ő csak égnek emelte zöld, életerőtől ragyogó tekintetét. Lina mama a hetvenes éveit taposta már, mégis tele volt tettvággyal.

– Nos, ennyi idősen az ember megengedhet magának egy kis napközbeni szunyókálást – ült le mellém. – Ha csak körülöttetek nem történik semmi izgalmas, az én életem meglehetősen unalmas. Idős matrónaként, úgy tudom, kötelességem beleszólnom az életetekbe – támaszkodott a pálcájára. Játékosan elmosolyodott, miközben ősz haján megcsillant a napfény.

– Én is így hallottam – feleltem derűsen.

– Dicsérettel kívánlak illetni téged, Lilikém! A tegnapi felolvasóested egyszerűen pazarra sikeredett!

– Szerintem is! Tudomása volt arról, hogy Csiszi ilyen kiválóan, már-már színészeket megszégyenítő beleéléssel tud Shakespeare-szonetteket felolvasni? – csóváltam a fejem. – Mind tátott szájjal bámultuk őt.

– Csiszi még nagy meglepetéseket tartogathat, néhányan meg is könnyezték. Bár találna már magának egy derék asszonyt! Összefutottam az édesanyjával a minap. Aggódik egyszem fiáért.

– Úgy vélem, még nem találta meg a megfelelő arát – vontam vállat. – Horváth Pali szavalásához mit szól?

– Az Elbocsátó szép üzenethez[2] ? – biggyesztette le a szája szélét. – Szerinted üzenni kívánt ezzel a fiatalabb Molnár leánynak, hogy a szíve már nem ver hevesebben iránta?

– Olgával erre jutottunk. Irénke sírva hagyta el a házamat.

– Valóban? Fel sem tűnt.

– Házigazda lévén mindenre figyelnem kell.

– Ó, szegénykém! Évek óta petrezselymet árul.

– Horváth Pali nem volt túl gáláns. Az anyák már esküvőről pusmogtak, holott Pali még nem vette rá magát a leánykérésre.

– Szó mi szó, jobban kellett volna noszogatni – merengett. – De szép idők voltak, mikor még mással foglalatoskodtam! Már értem, hogy az asszonyok miért pletykálnak annyit. Unaloműzésnek kiváló – élcelődött magán.

– Papa szerint nem találja a helyét, mióta felhagytak a nyomozói élet izgalmával.

– Nos, nem… de ideje volt már. Megöregedtünk – tűnődött el egy pillanatra –, pedig mennyi kalandban volt részünk! Félek, most olyan világ jő el, amit nem ismerünk.

– Háború.

Görcsbe rándult a gyomrom. Az egész nyárra rányomta a bélyegét a várakozás. Nem sokkal azután, hogy Szarajevóban június 28-án meggyilkolták Ferenc Ferdinánd trónörököst és hitvesét, Zsófiát, a Monarchia ultimátumot küldött Szerbiának. Az utcán, a kávézókban csak erről beszéltek az emberek. A felolvasóesten is sokak között téma volt ez. Találgatták, mikor tör ki a háború, és ha ez megtörténik – mert bizonyosan meg fog, ilyesmit nem lehet megtorlatlanul hagyni –, milyen kimenetele lesz.

– Igen. A népek úgy hiszik, valami nagy és jelentőségteljes történés kapujában állnak, melyről majd megemlékszik a történelem.

Megrázta a fejét, hogy elhessegesse a rossz gondolatokat.

– Engem nem ragadott magával a közhangulat – vontam vállat –, jelenleg én is puskaporos hordón ülök.

– Bálinttal ismét egymásnak feszültetek?

– Ismeri őt. Megnyerő tud lenni, ha akar, de mostanság nem erőlteti meg magát. Azt mondta a minap, hogy dolga akadt Budapesten. Alig vártam, hogy elutazzon, erre még mindig otthon eszi a fene. Úgy érzem, hogy öt év alatt minden elromlott kettőnk között, és már nincs visszaút. Önnek és Márton papának sikerült, ami nekünk nem – csüggedtem el.

– Ne hidd azt, hogy nekünk nem voltak nehéz pillanataink!

– De megoldották, és csak ez számít. Mi nem jutunk dűlőre, és már úgy érzem, nem is akarunk.

– El akarsz válni?

– Gondoltam rá, igen. Jobb volna úgy mindkettőnknek. Csak marjuk egymást, s egyre mélyebb sebeket ejtünk a másikon. Néha úgy érzem, hogy a válás rögös útjára lépek, és lesz, ami lesz, véghez viszem…

– Akárhogy döntesz, mi támogatunk – szorította meg a kezem –, nekünk az a fontos, hogy boldog légy.

– Tudom.

– Elnézését kérem, asszonyom, de a távbeszélőn keresik – jelent meg hirtelen a házvezetőnő a hátunk mögött. Mama bocsánatkérőn rám nézett.

– Menjen csak! Megleszek – noszogattam.

– Bizonyosan Janka az – támaszkodott a botjára, hogy fel tudjon állni. – Biztos nem bánod?

– Nem, nem! Jól érzem magam, hamarosan bemegyek én is.

– Rendben – felelte, majd visszament a házba. Újra lehunytam a szemem, de minden igyekezetem ellenére a Bálinttal történt első találkozásunk emléke elevenedett meg a szemem előtt.

1  Bokáig érő, egyenes vonalú ruha. Olyannyira szűk volt,

hogy térdtől lefelé alig lehetett lépni benne. Néhányan oldalt

felsliccelték, hogy járni tudjanak benne.

2  Ady Endre: Elbocsátó szép üzenet (1913). Ady Endre leszámol a Léda-szerelemmel.

1909

Első találkozás

Január 6-án – úgy, ahogy minden évben az szokás volt – megkezdődött a farsang időszaka, mely jó alkalmat szolgáltatott az úri házaknak arra, hogy szebbnél szebb bálokat rendezzenek.

Aznap, február közepén, épp a Pereszlényi családnál volt az összejövetel. Az egész családom meghívást kapott az eseményre, mindenki izgatottan készülődött a maszkabálra. Én végül hattyúnak öltöztem, de nem voltam megelégedve az összhatással. A masamód[3] sajnos unalmas kalapot készített nekem, holott meghagytam neki, hogy próbálja minél több tollal ékesíteni. Végül én díszítettem fel.

– Lili. Kész vagy már? – dugta be a fejét az ajtón a nővérem, Eugénia, vagy ahogy mindenki hívta, Nina.

– Egy pillanat – álltam fel az asztalomtól, és a fejem tetejére illesztettem a tollas fejfedőt. – Így máris jobb! – mosolyogtam a tükörképemre, majd a szemem elé kötöttem a fehér, csillogóköves álarcot. A komornám addigra már rám igazította a hófehér estélyimet.

– Ugye hogy jobb így, a több tollal? – mutattam a kalapomra.

– Való igaz – bólintott határozottan. Ő Rapunzelnek öltözött. Hosszú, szőke parókát viselt, melyet virágokkal díszített. Arcát rózsaszín álarc fedte, ruhája ugyancsak ilyen színű volt.

– Nagyon tetszik a jelmezed! – mondtam álmélkodva. – Máté minek öltözött? Hercegnek?

– Igen – kuncogott. – Ő inkább Harlequin akart lenni, de meggyőztem, hogy majd jövőre – ült le az ágyam szélére. A szőke fürtök eltakarták a sötétbarna haját.

– Lesi minden kívánságodat – vontam vállat. – Nekem is ilyen férjet kell találnom!

– Hiszen bemutattalak már pár barátjának!

– Az egyik reggel, délben, este káposztát eszik. Mindenhez. Ismersz még ilyen embert rajta kívül? – rázott ki a hideg.

– Ettől eltekintve kedves és jólelkű férfiember – felelte, míg én újra megigazítottam a kalapomat.

– És egy kecske – tettem hozzá fanyarul, és mekegtem is egy kicsit, mire jóízűen felkacagott. A férje, Máté, az elmondása szerint először a nevetésébe szeretett bele, majd a kék szemébe.

– Túl magasra raktad a mércét, drága húgom – állt a hátam mögé, és megigazított pár tollat a ruhámon –, senki sem tökéletes.

Ninával mindig is nagyon közel álltunk egymáshoz. Csupán két évvel volt idősebb nálam, szinte mindent együtt éltünk át.

– Tudom. Nekem csak arra a férfira van szükségem, aki számomra tökéletes – fordultam felé, és megszorítottam a kezét.

– Ezt kívánom neked. Teljes szívemből. Azonban ideje indulnunk. Pompásan festünk – lépett mellém, és felnevettünk.

A Pereszlényi család hatalmas kerttel büszkélkedhetett. Mindenfelé szépen metszett bokrok, gyönyörű virágok díszelegtek, a ház bejárata előtt pedig egy hatalmas szökőkút vonta magára minden érkező figyelmét. Lina mama és Márton papa előttünk lépdelt, és épp az aktuális ügyük részleteiről sutyorogtak. A sokadik „utolsó” esetükről. Ninával már fogadást kötöttünk, hogy valóban ennek a megoldása lesz-e sikeres pályafutásuk befejezése.

– Márton! Hát nem azt láttad, amit én? – hallottuk Lina mama felháborodott hangját, majd újra közelebb hajolt papához, míg ő csak dühösen csóválta a fejét. A szóváltásuk odabent is folytatódott. Nem szívesen tettek eleget a meghívásoknak, amikor egy ügyön dolgoztak, de Ninával meggyőztük őket, hogy ideje egy kicsit jól érezniük magukat.

Úgy tűnik, nem jártunk sikerrel.

– Ó, drágáim – jelent meg Lantos Olga barátném sellőjelmezben –, végre, hogy itt vagytok!

Fekete haját befonták, és a vállán futott végig, egészen le, a hasáig. Zöld színű, csillogó álarcot viselt ugyanilyen színű ruhával, melyekre pikkelynek tűnő anyagokat varrtak.

– Valaki túl sokáig készülődött – bökött oldalba somolyogva Nina. – A Pereszlényik hogy tudnak mindig ilyen csodálatos bált adni? Gyönyörű minden! – forogtunk körbe álmélkodva a teremben.

– Ha igent mondtam volna az idősebb fiú leánykérésére, tán megtudom a választ – felelte félvállról Olga, majd elmosolyodott. – Pereszlényinének mindig remek ízlése volt – tette hozzá.

– Voltaképp miért is kosaraztad ki Kázmért? – kérdeztem, miközben körbehordoztam tekintetem a teremben. A mennyezetről három, sárgarézből és márványból készült hatalmas csillár lógott alá, melyekben már nem gyertyák pislákoltak, hanem virág formájú lámpatestekben szénszálak égtek.

– Túl sokat képzelt magáról. Én szerényebb férfira vágyom.

– Meg kell hagyni, kissé különc – tűnődtem el.

– A nagybátyád nem volt túl ötletes – nézett elgondolkozva Nina egy egyszerű, fekete frakkot viselő úriember felé.

– Tudja egyáltalán, hogy maszkabálba hívták? – kérdeztem kuncogva Olgát, ki csak csettintett egyet a nyelvével.

– A bácsikám pár napja kitalálta, hogy ő mindezen események felett áll. Ő egy kívülálló, ha úgy tetszik.

– Minden évben mást eszel ki. Ez tetszik nekem – szóltam elismerőn. – Tavaly kinek a bőrébe is bújt?

– Úgy rémlik, egy éhező művészébe – felelte Olga, miközben férfiak jöttek-mentek körülöttünk, s beírták magukat a kis, könyv formájú, díszes táncrendünkbe. Ninát felkérte a férje táncolni, s mi is hagytuk, hogy magával sodorjon a muzsika. Olga és én híresen jó táncosok voltunk, sohasem adtunk kosarat senkinek. Jártuk a csárdást, keringőztünk, francia négyest táncoltunk, polkáztunk.

Nagyon élvezetes este volt.

A szünet idejére igencsak kimelegedtünk, így Olgával felkerekedtünk, hogy kicsit kiszellőztessük a fejünket odakint, a szép kertben. A kabátunkat a hátunkra terítettük, és egymásba karolva sétáltunk végig a macskaköves úton. Kitárgyaltuk, hogy kit véltünk felismerni az álarca mögött, kivel volt a legjobb táncolni. Épp átkeltünk volna a kis fahídon, mely alatt szép időben tüneményes tavacska hullámzott, mikor valaki elrohant mellettünk, meglökött, én pedig megcsúsztam, felkiáltottam, és a sejhajommal a legnagyobb latyakba zuhantam. A sárból Olga ruhájára is jutott.

– Jól vagy, Lili? – kérdezte rémülten. – Ki lehetett ez a semmirekellő kurafi? – sziszegte, majd az öklét az égnek emelte. – Ha megtalálom, lesz itt nemulass! – öntötte el a düh, miközben én nem túl illedelmesen igyekeztem a sárból kimászni.

Bár fogalmam sincs, milyen az illő viselkedés ilyen helyzetekben.

Olga még mindig a távolba bámult csatára készen, amikor rászóltam:

– Segítenél? – kérdeztem kissé szemrehányón.

– Ó, természetesen – nyújtotta felém a kezét. – Az én ruhám is tönkrement.

– Köszönöm – feleltem, miközben összekoccantak a fogaim. – Így nem mehetünk vissza! Íratlan szabály, hogy úgy kell távoznunk, ahogy érkeztünk: kifogástalanul. Ez távol áll attól – szóltam kétségbeesetten.

– Elnézésüket kérem! – sietett vissza egy fiatalember hozzánk. Mély levegőket vett – bizonyára futott. Végignézett rajtunk, ázott verebeken. Egészen mókásan festett. Köszönhetően a kültéri lámpáknak, jól láttuk egymást. Kanálnak öltözött.

Magas, erős férfinak tűnt, de akkor épp azon gondolkoztunk Olgával, hogy megfojtjuk.

– Ön volt az? – bökött felé ingerülten Olga. – Meg is ölhette volna a barátnőmet, maga pernahajder! – kelt ki magából.

– Perna… pernahajder? – rázta meg a fejét zavartan, de mintha egy mosolyt igyekezett volna palástolni. – Jól vannak? – kérdezte hol rám, hol Olgára pillantva.

– Jobban lennénk, ha nem lökött volna el – jegyeztem meg.

– Bocsássanak meg, sürgős dolgom volt, késésben voltam…

– S magára hagyott egy bajba jutott hölgyet! Micsoda gavallér – fűzte össze a karját a mellkasa előtt ingerülten Olga. – A barátnőm mindjárt halálra fagy! Csinál is valamit, vagy csak ott álldogál ebben a nevetséges maskarában?!

– Itt is vagyok – jelent meg Pereszlényi Ervin néhány takaróval. – Ó, magukat lökte fel az én kedves barátom? – kérdezte sajnálkozva az úr, miközben átadta nekünk a meleg pokrócokat. Jó érzés volt beburkolózni a puha anyagba.

– Igen – dünnyögte Olga. – Köszönjük.

– Jobb lenne visszamenni a bálba – javasolta az ismeretlen, de hevesen megráztam a fejem.

– Inkább hazamennék – közöltem, mire Olga csalódottan sóhajtott, majd közelebb sétált hozzám.

– Pista azt mondta, hogy eljön… – súgta –, meg szeretném várni – nézett rám kérlelőn a nagy szemeivel.

– Rendben – adtam meg magam –, ez a takaró amúgy is jó meleg. Nem fázom.

– Köszönöm! – ugrott egyet örömében, majd Pereszlényi felé fordult. – Bemutatna minket a barátjának?

– Igaz, ami igaz! Hölgyek, az úr itt – veregette meg a férfi vállát – jó barátom, kivel Budapestről ismerjük egymást. Gergely Bálint a becses neve. A hölgyek pedig Lantos Olga és Lévay Lili kisasszonyok – folytatta, majd a karját nyújtotta a barátnőmnek, aki készséggel elfogadta. A kanálnak öltözött úr egy darabig elgondolkozva meredt rám, majd ő is így tett, én pedig elfogadtam. Olga és Ervin kacagva sétáltak előttünk, miközben én Gergely úrral követtem őket. Legalább másfél fejjel volt magasabb nálam.

– Mókás a jelmeze. Miért éppen kanál? – kérdeztem, mire cigarettára gyújtott, megkínált engem is, de én nem éltem vele.

– Farsang van. Vagy tán tévedek? – reflektált kedvesen.

– A köreimben mostanság más dívik – pillantottam fel az égre, hol gyönyörűen ragyogtak a csillagok.

– Sajnálom, ami történt. Találkám volt, de késésben voltam, s a hölgy igencsak türelmetlen.

Fúrta az oldalam a kíváncsiság, de nyíltan nem kérdezhettem rá, mégis kinek kívánta tenni a szépet.

– Pereszlényi úron kívül mást is ismer a városunkból? – kérdeztem tettetett naivsággal, mire félmosolyra húzta a száját.

Átlátott a szitán.

– Meglehet – felelte sejtelmesen –, de ami elmúlt, az elmúlt – szívta lelkesen a dohányt. – Amúgy sem volt komoly.

– Nem is szomorú miatta?

– Nem. Kissé felszínes volt az én ízlésemnek.

Szóra nyitottam volna a szám, de ő előrebökött a fejével:

– A barátom szemmel láthatóan rajong a heves természetű kisasszonyért. A neve ismerősen csengett, és már tudom is, miért. Pereszlényi sokat emlegette őt: Olga kisasszony így, Olga kisasszony úgy… – változtatta el a hangját, miközben Ervin orgánumát igyekezett utánozni, bár inkább egy sápítozó fiatal leányéra emlékeztetett. Hangosan felkacagtam, mire a barátnőm hátra is nézett.

– Igen. Mind a két testvér szerelmes Olgába. Az egyiket már kikosarazta – feleltem.

Lassan a házhoz értünk. Jól éreztem magam Gergely úr tásaságában, jó lett volna még sétálni vele, de már kezdtem fázni.

– No és mi volt a bűnük?

– Elmondhatok magának egy titkot?

– Miért is ne bízna meg maradéktalanul egy ismeretlen férfiemberben? – kérdezte tettetett komolysággal, melytől újra felfelé görbült a szám széle.

– Igaza van. Megfontolandó, de most kivételt teszek. Valamiért megbízom magában. Sajnos Olga a szívét egy lump alaknak adta, ki nem méltó hozzá.

– Szóval nem ért egyet a választásával.

– Nem. Egyáltalán nem – csóváltam a fejem, miközben megálltunk nem messze a barátnőméktől. A házból áradó fény elegendő volt ahhoz, hogy alaposabban szemügyre vegyem Gergely Bálint jelmezét. Az ezüst kanálálarc a szemétől indult, és a feje felett jó pár centivel az említett evőeszközt formázta. A ruhája is szürke volt, mely kiemelte szép lábait és mellkasát. A szeme színe igen különleges volt. Barnának mondtam volna, de amikor megcsillant benne a fény, zöld színűre változott. Már a második cigarettára gyújtott, amikor Pereszlényi mellettünk termett.

– Szerzek maguknak kocsit. Kimentem önöket édesanyámnál.

– Köszönjük! Nagylelkű öntől – feleltem, miközben Olga indulatosan felszisszent mellettem. Ervin elsietett, barátnőm pedig a nyakát nyújtogatva pásztázta a kertet.

– Nem jön el – súgta alig hallhatón Gergely úr.

– Hogy mondja? – fúrtam tekintetem az övébe értetlenül. Olga közelebb sétált a kert bejáratához, mintha onnan jobban látná, akit keres.

– Az a lump alak. Nem jön el. Ha fontos volna neki a barátnője, már itt lenne – felelte félvállról, miközben lepöccintette a hamut a cigarettája végéről. – Nem fázik?

– Megvallom, jól fog esni a kandalló mellett ücsörögni.

– Holnap meglátogathatom?

– Miért tenné?

– Meg szeretnék megbizonyosodni afelől, hogy jól van-e.

– Ám legyen. Talán kanáljelmez nélkül magára sem ismerek – kuncogtam, mire ő is elmosolyodott.

– Talán mégis – kacsintott rám, majd hosszan kezet csókolt.

Aznap este egy kanáljelmezes férfiról ábrándoztam.

3  Női fejkötők, kalapok, sapkák készítője, árusítója.

1914

A vihar előtti csend

– Ebből elég legyen, Lili! – ugrottam talpra. – Ne keseregj! Ami elmúlt, az elmúlt!

No meg már mást szerettem…

Úgy döntöttem, én is bemegyek a házba. Ideje volt már pár szót váltanom Márton papával.

Nagyszüleim szalonja a ház legfényesebb helyisége volt, szerettünk ott időzni. Az ablakokat csipkés függönyök fedték, bordó színű szőnyeg takarta be a padlót.

Papa a kárpitozott garnitúrán ücsörögött, háttal az ablaknak, így a beszűrődő napfény megvilágította az elé táruló szavakat. Egyik lábát keresztbe vetette a másikon, az előtte helyet kapó szalonasztalon üres kávéscsésze várta, hogy újra megtöltsék.

A helyiség legszebb éke a kandalló volt, mely elé a hideg téli estéken szívesen heveredtünk le Nina nővéremmel, miközben mama és papa különböző történetekkel szórakoztattak minket.

Mennyit nevettünk!

– A szerbek elutasították az ultimátumot – mondta papa, majd lapozott egyet az újságban.

– Tehát háború lesz – konstatáltam.

– Sajnos várható volt – felelte higgadtan –, a háború lehetősége már régóta a levegőben lógott. Csak kellett egy casus belli[4]. Ferenc Ferdinánd és felesége meggyilkolása pedig megfelelő ürügy.

Éreztem, hogy újra eluralkodik rajtam a félelem.

Háború… háború… Milyen borzalmas szó. Halál és fájdalom lengi körbe. Mind ez idáig a Gondviselés megóvott minket ettől. Az én nemzedékem nem találkozott háborúval, ágyúdörgéssel. Békésen, nyugalomban éltük életünket mostanáig. Ismertem egy asszonyt, kinek fivére ’66-ban, még Königgrätznél esett el, porosz katona kezétől. Vagy ott volt Karsai Gáspár bácsi, aki még harcolt a magyar szabadságért ’48-49-ben… gyermekként hallottunk megannyi anekdotát ezekről az időkről, de ahogy telt-múlt az idő, a nagy öregek meghaltak, s nem gondoltunk a történeteikre. Mi magunk csak ámuldoztunk szavaik hallatán, de nem tudtuk elképzelni, milyen lehetett egy háború.

– Én a fiainkat féltem – tette le az újságot az ölébe papa. A ráncos arcán átsuhanó aggodalom láttán még inkább összerándult a gyomrom. Dús, barna haja az ötvenes éveire deressé változott, a hetvenes éveire pedig ritkulni kezdett. Mindennek ellenére még akkor is szép embernek találtam őt. Lina mamával összeillő párt alkottak.

– Sokan éltetik a háborút, s ezzel Tili fiai sincsenek másképp – szólt idegesen.

– Belehalna, ha bármelyiküket is elveszítené – szóltam aggódón. – Maga mit gondol? – ültem le mellé. – Nyerünk valamit ezzel a háborúval?

– Nem. Úgy vélem, bármi is legyen a kimenetele, az ránk nézve súlyos következményekkel fog járni.

– Ha a Monarchia annektálja[5] Szerbiát, akkor az felborítja az amúgy is kényes egyensúlyt a birodalmon belül – feleltem.

– Így van – helyeselt nagyapa. – Mindez országunk integritását veszélyeztetné. Egy vesztes háború pedig hazánkra nézve beláthatatlan következményekkel járna – legyintett lemondón. – Vészterhes időket élünk. Egyébként hogy vagy?

– Köszönöm kérdését, jobban vagyok.

Olgán kívül senkinek sem beszéltem arról, hogy pár hónapja találkozgattam egy nagyon kedves és jólelkű férfival. Kralics Andrásnak hívták, és olyan hirtelen lobbantotta lángra a szívem, hogy hamarosan testestől-lelkestől az övé lettem. Közös jövőt tervezgettünk, melyet a háború – no meg Bálint önfejűsége – hátráltatott.

– Egyszer minden jóra fordul majd, meglásd – szólt bátorítón. – Mamád említette, hogy levelet kaptunk Annától?

Megcsóváltam a fejem.

– Hamarosan hazalátogat. Ki tudja, mit tartogat számunkra a jövő.

– Nagyon várom, hogy láthassam!

A nagyszüleimnél töltött délután után ideje volt hazaindulnom. Nem fűlött hozzá a fogam, papáék is maradásra biztattak, de beszélni akartam Bálinttal. Napok óta kerültük egymást; ideje volt megvitatnunk a dolgainkat és dűlőre jutnunk.

Ó, ha el tudnék válni tőle, feleségül mehetnék Andráshoz.

Milyen szép is volna! A találkáinkat izgalmasnak találtam, de pár hete úgy éreztem, jobb volna, ha a világ elé tárhatnánk szerelmünket. Nem akartam házasságon kívüli kapcsolatba bonyolódni, de sajnos nem volt más lehetőségem.

– Gergely úr itthon tartózkodik? – kérdeztem Manyit, ki amint meglátott, körülöttem sürgött- forgott.

– Reggel elment, azóta nem tért vissza.

– Azt hittem, mostanra már itthon lesz, de sebaj – vontam vállat –, felmegyek a szobámba. Senki se zavarjon. Hasogat a fejem.

– Értettem, naccsága – felelte a lelkes leány, én pedig így is tettem. Alig vártam, hogy hosszan elnyúlhassak az ágyamon. Felmentem a lépcsőn, majd végigsétáltam a fenti folyosón, melynek falát korábban fotográfiák sokasága díszítette. Mára csak világosabb, téglalap alakú formák emlékeztettek arra, hogy itt valaha szép emlékek lógtak.

Amint beléptem a szobámba, leheveredtem az ágyamra és hosszan kifújtam a tüdőmben összegyűlt levegőt. Lehunytam a szemem, de pisszegést hallottam.

– Van itt valaki? – ültem fel idegesen. Szőkésbarna hajam kibomlott a laza kontyból, és a hátamat cirógatta. Újabb pisszegés után megláttam Andrást, ahogy szélesen mosolyog rám. Az ágy és az ablak között bújt el.

– Megijesztettelek? – kérdezte vigyorogva, én pedig azonnal a nyakába vetettem magam és beestünk a búvóhelyére. Bandi háta hangosan puffant a padlón, de nem panaszkodott.

Ő ilyen volt. Kedves és megértő.

Hosszan megcsókoltam, ő pedig felnevetett.

– Ennyire hiányoztam?

– El sem tudod képzelni, mennyire – súgtam. – Mióta vársz itt?

– Talán egy félórája. Az egyik cselédlány bejött, hogy friss virágot tegyen a vázába. Aggódtam, hogy észrevesz. Szerencsére nem nézett körbe – simogatta meg az arcom. Sötétkék szeme boldogan ragyogott. Gesztenyebarna haját középen kettéválasztotta, és szépen lefésülte. Bajuszt viselt, szép ívű orra és telt ajka volt.

Imádtam őt. Nem sokkal volt magasabb énnálam, de nem számított. Ritkán sodor az emberlánya elé az élet egy ilyen szép férfit.

– Ha Manyika jött be, akkor szerencséd van. Ő mindig álmodozik és dúdol.

– Ő volt.

– Még nem is volt alkalmam megköszönni neked azt a gyönyörű verset, melyet tegnap este szavaltál el.

– Láttam, meghökkentél, mikor megjelentem.

– Nem számítottam rád, de a szavaid megédesítették az estém – simultam hozzá –, és a jelenléted is.

– A férjednek szerinted feltűnt valami?

– Nem hinném. Nem foglalkozik velem túl sokat – vontam vállat egykedvűen –, de azon bizonyosan meglepődött volna, ha itt talál – ültem fel.

– Miatta nemigen aggódtam.

– Tudtad, hogy nincs idehaza?

Ő is felült, és az egyik térdét felhúzta, majd lazán átvetette rajta a kezét.

– Láttam őt egy hölgy társaságában nem oly rég Csisziék cukrászdájában. Úgy tűnt, udvarol neki, s a hölgynek sincs ellenér. Hamarost távoztak, gondoltam, eltart egy kis ideig a dolog – felelte, mire dühösen felmorrantam.

– Nekem bujkálnom kell, ő meg nyilvánosan teheti a szépet másnak! Felháborító!

– Valóban nem érdekel?

– Nem. Örülnék neki, ha mihamarabb el tudnék válni tőle. Amint hazaér, újra beszélek vele erről – cirógattam meg az arcát. – Hiányoztál.

– Te is – vont közelebb magához, majd felemelt és lerakott az ágyra. Megcsókolt, és elgondolkozva lenézett rám. – Tán hamarosan megoldódik.

– Hogy érted?

– Háború lesz. Talán mielőtt bevonulunk, Bálint is jobb belátásra tér és elenged téged. S ha ez megtörténik, azonnal feleségül veszlek!

– Nem óhajtok róla beszélni… most nem… – öleltem és csókoltam úgy, mintha nem lenne holnap. Elhessegettem annak szörnyű gondolatát, hogy elveszíthetem őt. Hogy háború lesz, és az életünk megváltozik.

Féltem és rettegtem, hogy mit hoz a jövő, de nem akartam ezzel törődni. Csak ővele akartam lenni.

Pár órával András távozása után végre hazaért Bálint. Hangosan csapta be maga mögött a bejárati ajtót, még véletlenül sem törődve azzal, hogy talán én már alszom. Felvettem a köntösöm, és elé siettem.

Fort bennem a düh iránta.

Épp belépett volna a szobájába, amikor utánaszóltam:

– Bálint!

Megtorpant, majd lassan felém fordult. Mély lélegzetet vett, hogy higgadtnak tűnjön, de ábrázata nem tudta elrejteni előlem azt az utálatot, melyet irántam érzett.

Annyi sebet ejtettünk egymáson, melyet tán egy élet alatt sem heverünk ki. Kezdetben csak óvatosan, félszavakkal bántottuk egymást, majd elérkezett a kiabálás, tányérdobálás időszaka, ezt követte egy hosszú, rezignált időszak, amikor annak örültünk, hogy nem látjuk a másikat.

Ekkor szerettem ki belőle végérvényesen. Mert mikor még kiabáltam vele, fontos volt nekem. Mégis miért kapaszkodik ebbe?

Sötétzöld szemével unottan bámult rám, miközben kezét a kilincsen nyugtatta. Magas és erős férfi volt, sötétbarna haját oldalt választotta el, és ugyanúgy lefésülte, mint Bandi. Orra alatt ő is bajuszt hordott. Sugárzott belőle egyfajta erő, mellyel egykoron azonnal levett a lábamról.

– Egy szóra.

– Arra várok éppen. Aludni vágyom. Ha veszekedni akarsz, írd bele a naptárba. Akkor előre felkészülhetnék a rám váró kínkeserves percekre – közölte arrogánsan.

Felképelném! Biz’ Isten legszívesebben pofonnal válaszolnék neki.

– Hajlandó vagy elválni végre? – kérdeztem.

– Ó, hogy erről akartál velem beszélni? – válaszolt tettetett meglepettséggel. – Ma nem érek rá. Talán holnap – nyitott be a szobájába, de én egy határozott mozdulattal elé léptem. Felvonta a bal szemöldökét, és vállat vont.

– El. Akarok. Válni – nyilvánítottam ki az akaratomat feldúltan.

– Én. Azonban. Nem. Élhetünk. Külön. Is. – számolta le az ujján a hat szót.

– Miért maradnánk házasok? Hiszen te is máshol keresed a boldogságot! – csattantam fel. – Nem egy afférod híre jutott már el hozzám! Miért teszed ezt velünk? Együtt könnyebb lenne véghez vinnünk ezt az egész procedúrát!

– Most a lelkiismeretemre kívánsz hatni? Mert akkor hiába fáradsz – pillantott az ágya felé vágyakozón. – Fáradt vagyok.

– Én ebbe fáradtam bele! – tártam szét a karom kétségbeesetten. – Csak boldogtalanná teszel mind a kettőnket, mivel makacsul ragaszkodsz olyasmihez, ami már réges-rég nem működik!

– Tettél is róla, hogy ne működjön – közölte megvetőn.

– Én? Én tettem róla?! – tapasztottam a mellkasomra a tenyerem felháborodva.

No, helyben vagyunk. Ugyanaz a nóta újra és újra.

– Valóban századjára is szándékodban áll megtárgyalni ugyanazt? Tudom, hogy meg akarsz szabadulni tőlem, hogy feleségül mehess ahhoz a mézes-mázos Kralics Andráshoz – közölte, mire egy pillanatra elfelejtettem levegőt venni. Tátva maradt a szám, ő pedig gúnyosan felnevetett.

– Azt hitted, nem tudok róla? Láttam, hogy néztél rá Lantosék bálján. Na meg a tegnapi verse! – legyintett lemondón. – Nem vagyok ostoba, sem vak. Egykoron engem illettél eme szenvedélyes pillantással.

– Azért gyötörsz hát tovább, nehogy boldog legyek? – suttogtam.

– Drágám, túlbecsülöd magad. Azért nem válok el tőled, mert nincs hozzá kedvem – majd manírosan arrébb tolt, és becsapta az orrom előtt az ajtót.

Elérkezett 1914. július 28-a. Kitört a háború. Az újságok nagy betűkkel hirdették: Hadüzenet! Az Osztrák–Magyar Monarchia hadat üzent Szerbiának. A rikkancsok hangosan kiabáltak mindenütt, az emberek minden lapot megvettek, amit csak tudtak, hogy minél több mindenről értesülhessenek. Az egész város lázban égett.

Aznap Olgával álltunk sorba a nyári hőségben hűsítő nyalatért[6], miközben a fiatal férfiakat néztük, akik a téren végigmasírozva vígan azt skandálták: Megállj, megállj, kutya Szerbia! A főtéren katonazenekar húzta a nótát, hazafias indulókat játszva.

– Olyan boldognak tűnnek – súgtam neki. Mámorban úszó tömeg sétált az utcákon, a Himnuszt és a Kossuth-nótát énekelték, kart-karöltve nevettek, beszélgettek. Mindenki csak a háborúról folytatott diskurzust.

Mintha valami csoda volna, melynek érkeztét annyian várják.

– Érthető. Meg kell büntetni a szerbeket. Apuska is ezt mondja! No, és a vőlegényem is.

– Nem félted őt?

– Természetesen féltem, de mindenki úgy véli, hogy gyors háború lesz, és ez dicsőséget hoz reánk! – húzta ki magát. Néhány fekete fürtje kiszabadult a kalapja alól, és izzadt homlokához tapadt. Olgának szép, szabályos arca volt, egyedül a szája volt a divatosnál vékonyabb, de erre mindig azt mondta, hogy a vőlegénye így is szereti őt csókolni… sőt!

– Ilyen hévvel csak győzni lehet – jelentette ki egy előttünk álldogáló, nagy hasú férfiember. – Ha fiatalabb lennék, biz’ a jelentkeznék katonának!

– Ó, ha férfi volnék, én is mennék – lelkendezett Olga, majd egymásra nevettek.

Ó, bárcsak ez az izgatottság reám is átragadna!

A lelkesedés napokkal később sem hagyott alább, mondhatni nőttön-nőtt. Megkezdődött a mozgósítás, mindenhol katonákat láttunk. A plakátokat, melyeken a fehér szakállas, egyenruhát viselő uralkodó harcba hívja a tartalékosokat, mindenki lelkesen olvasgatta, nézegette. Az imádkozó király alakja, ki mindent meggondolt és mindent megfontolt, belénk égett mindörökre.

– Örömteli hírem van számodra. Bevonulok én is – közölte köszönés nélkül Bálint, amikor leszálltam a biciklimről a házunk előtt. Elnyomott egy cigarettát, majd sietősen egy másikra gyújtott.

– Miért kellene örülnöm neki?

– Ha meghalok, özvegy leszel, és újra megházasodhatsz.

– Ez a halálod nélkül is kivitelezhető lenne – szóltam, mire félmosolyra húzta a száját.

– Túl egyszerű dolgotok lenne. Az igaz szerelemnek sok próbát kell kiállnia – jegyezte meg cinikusan.

– Ebből is látszik, hogy a miénk nem volt az – feleltem indulatosan, mire a szívéhez kapta a kezét és megcsóválta a fejét.

– Ezt érdemli hát egy hadba induló?

– Ha rólad van szó, igen.

Elvigyorodott válaszul. Zsirárdi kalapja[7] karimáját végigsimította, majd kifújta a füstöt, és szó nélkül otthagyott.

Ó, bár az életemből tűnne el végre!

4  Háborús ok.

5  Bekebelezés.

6  Fagylalt.

7  Lapos tetejű szalmakalap.

1914

A bevonulás

Biciklire pattantam, és a nagyszüleimhez siettem. Belépve a házba már hallottam, ahogy Lina mama hangosan beszél az étkezőben helyet kapó asztali távbeszélőn. Nagy, barna készülék volt, amely szerencsére csak ritkán csengett. Általában Tili néni, Janka néni vagy apám hívta a nagyszüleimet telefonon. Biztosra vettem, ha még aktív nyomozók volnának, folyton csak a csöngést hallgatnánk.

– Értem, drágám… én… – Lina mama az ablak mellett ült a fülére tapasztott távbeszélővel, miközben egy tölcsérformába beszélt –, tudom, én is így gondolom.

Hosszú szünet.

– Egyetértek veled, Tili, de nem engem kell meggyőznőd ezzel a szenvedélyes beszéddel.

Újabb hallgatás; mama csak intett felém és a szemét forgatta.

– Tili, ne sírj, kérlek! Inkább gyertek el hozzánk.

– Még mindig vele beszél? – jelent meg papa a hátam mögött.

– Mióta tart már ez a beszélgetés?

– Idestova félórája.

– Félórája? – perdültem felé. – Tili néném miért mamát győzködi?

– Szerinte ő tud hatni a fiúkra. Ottó és Dezső is önként jelentkeztek katonának.

– Sajnos ez várható volt. Most szinte minden férfi katona akar lenni – vontam vállat.

– Tili, én… de… – próbálkozott mama, ám nem járt sok sikerrel.

– Szegény nénikém!

Az előtérben található fotográfiára révedtem, mely Ibikét, az unokahúgomat ábrázolta.

– Alig várom, hogy Nináék hazatérjenek. Mintha már hetek óta Budapesten lennének!

– Én is. Ha itt ilyen nagy fölfordulást okozott a hadüzenet, akkor a fővárosban eszeveszett hangulat uralkodhat.

– Éljen Vilmos császár! Éljen a fegyverbarátság! – hallottuk a kint skandáló tömeg hangját a nyitott ablakokon keresztül.

– Az emberek megvesztek – nyitotta ki papa az ajtót, s onnan nézte a tömeget –, csak Isten tudja, hogy ezek közül a fiúk közül hányan térnek vissza élve.

– Olybá tűnik, mindenki élteti a hadüzenetet.

– Nem mindenki. Beszéltem az öreg Aladárral a minap. A parasztokat leginkább az aratás körüli teendők aggasztják. Ha a fiaik bevonulnak katonának, nem lesz, ki segítsen.

– Minderről Mimi nénikém és a családunk jut eszembe – sétált oda hozzánk Lina mama, miután befejezte a telefonálást. – Kisgyermek voltam még, nem sokra emlékszem azokból az időkből. Az elmesélésekből ismerem csupán, hogy szinte mindenki lelkesen üdvözölte a ’48-as eseményeket. Apám és a testvérei is bevonultak. Végül Aurél bácsi és Gézuka is életét adta a hőn áhított szabadságért. Utóbbi alig volt tizennyolc éves.

– ’48 az más volt – reflektált Márton papa –, a magyar szabadságért én is az életemet adtam volna.

– Természetesen. Azt szerettem volna kifejezésre juttatni, hogy ezek a fiatalemberek sem számolnak azzal a ténnyel, hogy az ifjonti hév még nem garancia arra, hogy haza is térnek a háborúból.

– Sajnos nem – feleltem, miközben eszembe jutott András, és a félelem marokba szorította a gyomrom.

A nagyszüleimtől egyenesen a karjai közé tartottam. Volt egy titkos találkozóhelyünk az erdőben: egy elhagyatott kis fakunyhó. Aki nem ismerte a járást, könnyen eltévedhetett. Én azonban már számtalanszor megtettem oda az utat.

Bandi már a kunyhó előtt várt rám, ujjai között cigaretta égett. Zsebre dugott kézzel bámulta az előtte tornyosuló fákat.

Amint meglátott, szeretetteljesen rám mosolygott, majd amikor leszálltam a bicikliről, magához húzott és szenvedélyesen megcsókolt.

– Annyira vágytam már rád! – súgta.

– Én is! – fogtam a tenyerem közé az arcát, és hosszan a szemébe néztem. – Mi lesz velünk, ha elmész?

– Írok neked! Mindennap! Bizonyára hamar véget ér a háború. Dicsőséget hozunk a hazánkra – csillogott a szeme.

– Biztos vagy benne?

– Biztosabb nem is lehetnék! – csókolta meg a kézfejem. – Ne vesztegessük az időnket! – kapott fel, majd bevitt a faházba.

Miután már az ágyban hevertünk félig betakarózva, cigarettát szívva, beszélgettünk is egy keveset.

– Hidd el, minden a várakozásoknak megfelelően alakul majd!

– Remélem, neked lesz igazad – simogattam meg az arcát. – Bocsásd meg az aggodalmam, de nagyon féltelek, hiszen nem veszélytelen, ahová menni készülsz. Meg is halhatsz!

– Addig nem, míg feleségül nem veszlek – csókolta meg a tenyerem belsejét. – Egy napon a nejem leszel, Lévay Lili! Erre esküszöm!

– Alig várom azt a napot!

– Beszéltél Bálinttal ez ügyben?

– Igen, de partalan vita volt. Ez is. Nem értem, miért ragaszkodik egy ilyen házassághoz.

– Lehetséges, hogy még szeret téged? – tűnődött el.

– Szeret? – nyögtem ki. – Ha egy fedél alatt éltél volna velünk, akkor láthattad volna, hogy ami kettőnk között történt, minden volt, csak nem szeretet.

– Legjobban azt tudjuk gyűlölni, kit a legjobban szerettünk – nyomta a hamutálba a csikket.

– Szerettük egymást, igen, de ez már a múlt. Örülnék, ha nem látnám többé – néztem hosszan az ajtó irányába.

Nem kívántam a halálát, csak el akartam válni tőle. Megkönnyítette volna, ha ő is így érez.

Úgy éreztem, az idő olyan gyorsan telt akkortájt, mintha sietős dolga lett volna: minél előbb háborúba küldeni szeretteinket. A következő héten végre hazatért a nővérem és a családja, velük tartott Tili néném és a fiai is. Vonattal érkeztek, majd papa kocsit küldött elébük. Miután megérkeztek, a nénikém elvonult papával és mamával pár szót váltani, mi, többiek pedig bementünk a szalonba.

Boldogan öleltem magamhoz Ninát. Nagyon hiányzott már. Láttam rajta, hogy ő is aggódik amiatt, ami ránk vár. A 10 hónapos Ibike belesimult a karomba, kezében egy játék rongybabát szorongatva. Szőke loknijai csiklandozták az államat, mégis úgy éreztem, örökre így tudnék maradni vele. Imádtam az illatát; úgy szerettem őt, mintha a tulajdon gyermekem lett volna.

Bár megvédhetném őt az élet viszontagságaitól!

– Ibikém, hiszen te nőttél – mosolyogtam szélesen, mire még inkább belebújt az ölelésembe.

– Hiányoztál már neki – szólt kedvesen Nina. – Örülök, hogy végre itthon vagyunk. Budapesten az embereknek eszét vette ez a háború. Egész nap kiabálnak, skandálnak, buzdítanak!

– Nos, igen. A lelkesedés egyre inkább fokozódik – jegyezte meg Máté, miközben az elébe lerakott feketét kavargatta elgondolkozva. Általában hallgatag és kissé szófukar volt, így tőle nem volt meglepő, ha nem része aktívan a társalgásnak. Akkor azonban úgy éreztem, a szokásosnál is jobban ki akarja magát vonni a beszélgetésből.

– Végre-valahára történik valami! Meg kell vallanom, én élvezem mindazt, ami körülvesz minket – szólt lelkesen Dezső, Tili néni középső fia. Ottó, a bátyja pedig helyeslőn bólogatott. Mindkettejük fejét Szemernyős[8] sapka fedte. Csukaszürke[9], zárt gombolású, álló nyakú zubbonyt viseltek zöld parolival[10], kabátjuk ujján medveköröm díszítéssel, szűk, zsinóros magyarnadrággal, lábukon vasalt bakanccsal. Mind a ketten nyurga legények voltak, bajusszal és zöld, csillogó szempárral. A különbség kettejük között csupán annyi volt, hogy míg Ottó sötét hajú volt, mint az apja, addig Dezső édesanyja világosbarna színeit örökölte.

– A hangulat, mi a fővárosban uralkodik, szinte leírhatatlan, eufórikus – tette hozzá Ottó.

– A történelem részesei leszünk! – gyújtott cigarettára Dezső. – Benne leszünk a tankönyvekben!

– Te, személy szerint? Nem törsz kicsit magasra? – jelent meg Lina mama a botjára támaszkodva.

– Meglehet, de az önbizalom nem hátrány – nevetett fel.

– Nagymama, maga csak fiatalodik! – bókolt Ottó, mire mama égnek emelte tekintetét. A két fiú odasietett hozzá, majd csókot leheltek az orcájára.

– Így akarjátok ellágyítani a szívem, ti lókötők? Anyátok magán kívül van – szólt dorgálón, de látszott rajta, mennyire szereti őket.

– Imádom anyát, de ő mindig magán kívül van – vont vállat Ottó.

– Márton öcsétek hol maradt? – kérdeztem.

– Ő apánkkal van, odahaza. Túl fiatal még ehhez – felelte Dezső elgondolkozva. – Mérges is miatta.

– Rögtön gondoltam – feleltem, miközben Ibivel a szőnyegen ülve játszottam. – Ottóval ti szinte mindent együtt csináltok. Óhatatlanul úgy érezheti, ő kimarad dolgokból.

– Megígértük neki, hogy nem ölünk meg minden szerbet, hagyunk neki is – kacagott fel Ottó.

– Bizonyára megnyugtattátok – ült le a garnitúrára Lina mama, majd rámosolygott Ibire és megsimogatta a fejét. – Hiányoztál nagyon, tündérkém – mondta szeretetteljesen.

– Meséljetek, kérlek, Károly trónörökös és Zita főhercegasszony látogatásáról! – kértem őket, mire Ottó is cigarettára gyújtott, majd leült Nina mellé és így szólt:

– Mindenfelé emberek voltak, merre a szem ellátott. Alig láttunk valamit, pedig igyekeztünk minél jobb helyekre felmászni.

– Hová másztatok fel? – érdeklődött Lina mama.

– A Keleti pályaudvar előtt álló Baross-szobor talpazatára – felelte Dezső. – Mindenhol egymás hegyén-hátán csüngtek a bámészkodók.

– Mi odalent ácsorogtunk, s onnan is lehetett ám látni! Zita főhercegasszony szép, fiatal hölgy, a trónörökös pedig fess úriember – szólt lelkesen a nővérem.

– Valóban szép pár – jegyezte meg Máté egykedvűen. Valami bántotta, látszott rajta. Kérdőn rámeredtem Ninára, ő azonban csak félrehúzta a száját és legyintett egyet.

– Nos, valóban. Alig fértünk el ott – nevetett fel Ottó, miközben én Ibikét figyeltem, ki mászva bejárta az egész szalont.

– Végül a Várpalotánál fejeztük be utunk, s ott hallgattuk végig, ahogy a trónörökös és a neje az erkélyről köszöntötték a népet – mondta Nina.

– Olyan hangulat uralkodik Budapesten, amilyennel én még nem találkoztam. Mindenki lelkes, várja a háborút, még a gyerekek is háborúsdit játszanak – szólt Dezső, majd elnyomta a cigarettáját a hamutálban és felemelte a mellette elmászni kívánó Ibit, és nevetve a levegőbe dobta. A kislány olyan jóízűen kacagott, hogy ez mindannyiunk arcára mosolyt csalt.

– Gyors háború lesz, én mondom – szólt határozottan Máté. – Mindenki így véli, s miért ne volna az? Hazánk hű fiai majd megmutatják a szerb kutyáknak, mi is az a magyar virtus – felállt –, már aki megteheti. Elnézésüket kérem – mondta, és kisietett az ajtón. Nina felpattant, és gondterhelten követte őt.

– Majd elmondom – olvastam le a szájáról a szavakat, s már ott sem voltak.

– Bizonyára azért ilyen, mert nem vonulhatott be – jegyezte meg elgondolkozva Lina mama.

– Miből gondolja? – vettem át Ibikét, miközben ő a vállamra hajtva a fejét ásítozott.

– A sérülése miatt. Kissé biceg, hisz’ tudjátok.

– Igen, ez rágja a lelkét – erősítette meg Dezső. – Szégyelli magát.

– Hisz’ nem tehet róla! – mondtam meggyőződéssel.

– Lehet, de fél, hogy gyávának bélyegzik meg – sóhajtotta Ottó. – Nem lennék a helyében. Örülök, hogy bevonulhatok.

– Az igazi férfiember egyben katona is – jegyezte meg Dezső.

– Örülsz?! Azt sem tudjátok, hogy mi vár rátok! – szólt kissé mérgesen Lina mama, és a pálcáját megemelve a földre koppantotta.

– Ha meg kell halnunk a hazáért, hát megtesszük! – közölte dacosan Dezső. – Ez a kötelességünk.

– Ó, hányan áldozták már fel életüket a haza oltárán – legyintett Lina mama –, síró özvegyeket, félárva gyermekeket, összetört szívű anyákat hagyva maguk mögött. De a holtnak már nem fáj semmi.

– Távol álljék tőlem, hogy megsértsem önt, de miért van az, hogy mindenki örül ennek a hadüzenetnek, sőt, ha tehetnék, asszonyaink is bevonulnának, mégis, a mi családunk ellenzi, s már-már retteg a következményektől? – tárta szét a karját Ottó. – Nem látják, mi vesz körül bennünket? Ekkora összefogás már rég volt idehaza.

– Ti még alig láttatok valamit a világból – felelte mama kihúzva magát –, nem találkoztatok az élet árnyoldalával, az igazi, emberi gonoszsággal. Nem tudhatjátok, mi vár rátok ott, hová küldenek benneteket. Meghalni egy ügyért igen nemes dolog, de megéri? Talán Márton nagyapátokkal mi túl sok mindent láttuk… megkérgesedtünk, mindent megkérdőjelezünk. A nyomozói munkánk során sanyarú emberi sorsokkal találkoztunk, a lélek legmélyebb bugyrait barangoltunk be együtt, ezáltal – ha mondhatok ilyet – szert tettük egyfajta kritikusabb gondolkodásra. Ezen szellemben neveltük gyermekeinket is – fordult felénk. – Ne értsetek félre, gyermekeim. Nagyon büszkék vagyunk rátok! Nemes dolog, amire készültök, de kérlek, azt ne várjátok el tőlünk, hogy boldogan bólogassunk és lökjünk fel titeket a vonatra. Azt nem tudjuk megtenni. Azok nem mi volnánk!

– Megértjük az álláspontjukat – felelte Ottó –, de mi hiszünk mindabban, ami körülöttünk történik. A németek a támogatásukról biztosítottak minket. Mi baj lehet?

– A franciák és az angolok viszont nem. Sohase becsüljétek alá az ellenfelet! A legnagyobb hiba, amit elkövethettek – mondta Lina mama, miközben én Ibit ringattam, ki időközben elaludt a karjaim között.

– S ki a tudója, hány életet követel majd… – szóltam csendesen, hogy fel ne ébresszem őt.

– Biztosan tudtam, hogy te is ellene vagy! – sziszegte Dezső, és újabb cigarettára gyújtott.

– Hogy érted ezt? – kérdeztem sértetten.

– Javarészt egy követ fújsz a nagyszüleinkkel. Megértelek, hisz’ Nándi bácsi és az anyátok nem volt épp tökéletes szülő, és Lina mamáék neveltek fel titeket – lépett közelebb.

Fájtak a szavai. Azt éreztette velem, mintha nem lennének saját gondolataim.

– Arra kérlek csak, hogy nézz körül! A változás nem ördögtől való! Újításra, vérfrissítésre van szükség! – győzködött.

– Öcsém, elveted a sulykot. Mindenkinek meglehet a maga véleménye!

– Én csak azt szeretném, ha Lilinek meglenne a sajátja.