Deborah Hewitt: The Nightjar

Copyright © Deborah Hewitt 2019

Hungarian translation © Szanyó Albert, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Deborah Hewitt: The Nightjar

Pan Books, an imprint of Pan Macmillan, London, 2019

Fordította: Szanyó Albert

ISBN: 978-963-419-869-7 (epub)

ISBN: 978-963-419-870-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Pan Books

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Abrudán Katalin, Bobály Icu

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: fantasy

Sebnek és Archie-nak –
az örökkévalóságig és még azon is túl

ELŐSZÓ

A gyümölcsösben idén korán érett be a körte. A gyümölcsök töppedt teteme beszennyezte a füvet, rothadó lakomaként szolgálva a hangyáknak és a muslicáknak. A férfi a teraszról is érezte a ragacsos nedvek szagát, amely elvegyült a kert vadvirágainak émelyítően édes illatával. Szeptemberhez képest túl meleg volt, Helena imádott hortenziái kornyadoztak. Úgy szegélyezték a teraszt, mint valami díszőrség, tiszteletteljesen meghajtott fejjel, sárgásbarna szirmokat hullajtva a lemenő nap fényében.

Autógumik ropogása hallatszott a ház előtti kavicsos felhajtóról. A férfi, kezében egy pohár – félig a szájához emelt – whiskyvel, mozdulatlanná dermedt. A borostyánszínű folyadék felfogta a halványuló fényt, amely visszaverődve tűzként táncolt végig a kezén. Letette a poharat anélkül, hogy beleivott volna, és lehunyta a szemét. A levegőt élettel töltötte meg a molylepkék repte és a madarak ütemes csivitelése. Megnyugtató fehérzaj. Meghitt. Békés. Mekkora hazugság!

– S-sir…! John!

A férfi szeme felpattant. A fiú – Vincent, a kertész fia – remegett. Sovány, napcserzette, porlepte arcát könnyek csíkozták. Úgy kapaszkodott a teraszajtóba, mint aki arra készül, hogy a ház menedékébe szökik. Ez is hazugság. Sehol sincs menedék.

– Uram, a rendőrség…

John üres tekintettel nézett rá, majd bólintott. A fiú visszasurrant a házba, sportcipője alatt ropogott a teraszra nyíló ablak szőnyegre szóródott üvege.

John végignézett magán – fényesre suvickolt cipő, szmoking, ropogós fehér ing. Nyakkendője kilazult, a bal mandzsettája kigombolódott. A rendőrség. Fogadnia kéne őket. Lesimította gyűrött ingét és megigazította a zakóját, kezéről a vért a hajtókába törölte.

Még mindig szólt a zene, amikor a ház felé indult. Torz, fémes hang recsegett az antik gramofonból, és végigvisszhangzott Cranleigh Grange folyosóin. A gramofont Helena ajándékozta neki az esküvőjük napján.

Nem kapott levegőt.

Még mindig szólt a zene, de senki nem maradt, aki hallgassa. A vacsoravendégek mind halottak voltak.

A mellkasához kapott. Összeszorult a tüdeje, nem jutott bele levegő. Végigtántorgott a teraszon, miközben a gyomra görcsbe rándult, és támaszt keresve megmarkolta a vaskorlátot. Öklendezett a hortenziák fölött, de sehogy sem tudta kitörölni az ebédlő képét a gondolatai közül.

A tükör összetört szilánkjai csillogtak a fényűző szőnyegen. A felborult ebédlőasztalt vér csíkozta, anyja kétségbeesett ujjnyomai vörös foltokat hagytak a tölgyfán… Idős apja széttárt végtagokkal a füles fotelben, gerince hátrafeszült; sógornője a padlóra hanyatlott bátyja nehézkes teste mellett… és ott volt Helena, akit az ablakfülkénél gyilkoltak le, vére úgy terjedt szét holtteste alatt, mint a kivirágzó rózsa. Ha egy órával korábban hazaér, talán megmenthette volna őt…

Lebotorkált a lépcsőn a gyepre. Nem! Nem fogadja a rendőrséget. Nem tér vissza velük abba a helyiségbe.

És nem mutatja meg nekik a zsebébe rejtett, a szélén rózsaszínű, halovány galambtollat: a családját lemészároló szörnyetegek névjegyét.

Háta mögött felhangzottak Vincent feszültségtől tétova lépteinek halk koppanásai a teraszon.

– Uram!

A rendőrök most már egyre sürgetőbben verték a bejárati ajtót. Hamarosan felfedezik a ház hátsó részéhez vezető kaput.

– Uram, a kisbaba él!

A férfi megpördült, Vincent pedig feléje nyújtotta a gyermeket. Sötét haj puha tincsei, barna szem… Helena szeme. Hátrahőkölt – a gyermektől, a fiútól, és a házbeli borzalmas, borzalmas jelenettől.

A gyermek valamit tartott a kezében… A férfi összevonta a szemöldökét. Egy hortenzia. Egy szál Helena imádott hortenziái közül. Az apró ököl erősen markolta a kornyadt virágot. A fakó szárat barna pöttyök csúfították, a halvány szirmok kiszáradtak és felpöndörödtek.

– Mi ez… Mi történik? – motyogta Vincent lenyűgözve.

A kisbaba karja megrándult, a virág pedig lassan kiegyenesedett. Szára megvastagodott, sejtjeiben dús zöld színek áradtak szét, szinte lüktetett az egészségtől. Az eddig száraz szirmok kisimultak, színük elmélyült, életteli mályvaszínné változott. Aztán a virágfej megremegett, a mályvaszín halvány bíborba fakult…. majd krémszínűbe… A férfi a kisbabára bámult, aki megrázta a virágot, s annak szirmai mintegy parancsra nyíltak és csukódtak.

A baba gyöngyöző kacajt hallatott, a férfi elszorult mellkassal hallgatta. Helena szeme… Helena hortenziái. Ez így nincs rendjén. Sehogy sincs.

John megrázta a fejét.

– A gyermeknek… az anyjával együtt el kellett volna pusztulnia – krákogta.

– De, uram…

Karja hirtelen előrelendült, és úgy hajította el a whiskys poharat, mint valami lövedéket. Gyomorforgató puffanás hallatszott, ahogy az üveg az egész testében reszkető fiú arcába csapódott. A szilánkok belevágtak a szemöldökébe és az orcájába.

A fiú döbbenten bámult Johnra, fél kezét a sebekre szorította, ujjai közül ömlött a vér a kisbaba rugdalózójára. A gyermek remegő markában hamuvá porlott a virág. A férfi üveges szemmel, ólomnehéz lábbal odébb lépett. Mögötte felsírt a csecsemő.

1

A bajok egy csípős novemberi reggelen kezdődtek, amikor is Alice Wyndham a lakásából kilépve egy dobozt talált a küszöbön. Teljesen jellegtelen darab volt: egyszínű barna kartonkocka, nagyjából harminc centi széles. Csak az volt furcsa rajta, hogy minden egyes centiméterét átlátszó ragszalag borította.

Alice Wyndham részére, olvasta a címkén. Ne nyissa ki!

A lány megkövülten bámulta. Ki a csoda küld úgy csomagot, hogy közben megtiltja a címzettnek, hogy kinyissa? Az órájára pillantott és elhúzta a száját. A francba! Tíz perc múlva megy a busza. Ma nem késhet el! A doboz rejtélye várhat.

Gyorsan bedobta a csomagot az előszobába, és végigrohant a járdán. Fejét a harapós szél miatt lehajtotta, így nem vette észre a jellegtelen fekete autó sofőrjét, aki különösebb érdeklődés nélkül nézett utána. Robert Lattimer vékony ember volt, bőre színe mint a híg kásáé, és gondosan kifejlesztett képessége révén akkor sem tűnt fel senkinek, ha szem előtt volt. Felpillantott a noteszéből, és precízen beírta egy üres oldalra: Alice Wyndham, 326. számú doboz. Tolla megállt a papír fölött, majd pillanatnyi tétovázás után hozzátette: Madarász?

Fél órával később Alice fejben már a saját gyászbeszédét fogalmazta. Bármire is számított ezen a reggelen, egy őrült buszsofőr okozta halál nem tartozott közéjük. De talán még az is jobb, mint ami az irodában vár rá. Egy egész különítményre való fejes érkezik hamarosan, hogy meghallgassa a beszámolóját – a cégnél eltöltött egyéves pályafutása során az elsőt. Legjobb barátnője, Jen egy üveg proseccót ígért neki, ha túl lesz rajta. Személy szerint Alice úgy vélte, hogy jobb esélyekkel indulna, ha a beszámoló előtt inná meg az italt.

Megpróbálta felidézni a nyitómondatokat. A diszkontáras üzleteinkkel szemben panaszt emelő vásárlók körében végzett felmérés kimutatta… hogy… Basszus! Mit mutatott ki? A jegyzetei az irodában maradtak! De miért hagyta ott őket?

A sofőr váratlanul a fékre taposott, Alice előrelendült, és beütötte a térdét az előtte lévő ülésbe. Elmosódott mozgás látszott kintről, majd kivágódtak az ajtók. Az első sor üléseit eláztatta a becsapódó, fagyos eső permete.

Alice lehunyta a szemét, míg egy apró, idős hölgy felmászott a buszra. Koncentrálj! A diszkontáras üzleteinkkel szemben… Valami a vállához ért. Az idős hölgy fölötte imbolygott, és elárasztotta a Yardley-féle Angol Levendulaparfüm illatával.

– Jó reggelt! – károgta rekedten, miközben hályogos szemmel bámult Alice-re. Még ahhoz is túl öregnek tűnt, hogy valóságos legyen. Mintha egy régóta halott nőt kiástak és kitömtek volna.

– Megengedi, hogy ideüljek? – kérdezte.

Alice udvariasan rámosolygott. Rengeteg üres hely volt még, de ő mindig is mágnesként vonzotta a magányos nyugdíjasokat. Az arca lehetett az oka, az a kicsattanóan egészséges, szűzi erényt sugalló, pirospozsgás arc. Igaz, a szűzi erény gyakorlása nem rajta múlt. Az öregasszonyok imádták az arcát. A férfiak? Sokkal kevésbé.

– Hogyne – válaszolta –, máris elveszem a táskámat.

Mikor a busz végre elindult, felzavart egy csapat szarkát. A madarak szétszóródtak, és kavarogva eltűntek a Larkhall Park fölötti szürke égen.

Az öregasszony figyelmesen nézte őket.

– Csinos jószágok, nem igaz? – jegyezte meg, és intett csontos kezével: ujjai úgy röpködtek, mint a madarak.

Alice ekkor észrevette, hogy egy magányos szarka visszafordult, és elsuhant a közeli újságosbódé fölött, mire a lány szíve elszorult. Jó kis ómen…

Odajött a szarka,

Találd el, miért!

– Én ismerem magát – folytatta az öregasszony.

Alice összeráncolta a homlokát.

– Ismerem – ismételte a másik.

Szavait néma csend követte. Péntek reggeli beszélgetésnek túl közvetlen volt.

– Reklamációelemző vagyok egy cipőgyártó cégnél – mondta Alice zavart mosollyal.

– Nem – ellenkezett a néni. – Az csak a foglalkozása, de nem a valós énje. Tudok a madarakról.

Alice megdermedt. A madarakról? Hol marad az udvariasan tétova társalgás a forgalmi dugókról vagy a rossz időről? Alig néhányan tudtak arról, hogy fél a madaraktól, és ma reggel végképp gondolni sem akart erre.

– Hogy érti? – kérdezte lassan. – Látja rajtam… hogy nem szeretem a madarakat? Erről van szó?

Az öregasszony bólintott, ugyanakkor roppant szigorúan nézett rá, mintha személyes sértésnek venné a madáriszonyát.

– A madarak lenyűgöző teremtmények – mondta éles, sipító hangon. – Tudta, hogy a fehérfejű rétisas egy életre választ párt? Hűséges. Lojális. Hát nem bámulatra méltó tulajdonságok ezek?

Alice összeszorította a száját. Még a fehérfejű rétisas szerelmi élete is szerencsésebb, mint az övé.

– Egyetértek… azzal, amit mond…

– Sylvie – segítette ki az öregasszony.

– Sylvie – folytatta Alice. – De a madarak egyszerűen csak… Az a helyzet a madarakkal…

Összeszorult a torka, és elfordult. Ezt utálta Londonban a legjobban. Nem bánta a forgalmat, a zajt, sem a kedvezőtlen gyilkossági statisztikákat. Csak a madarakat rühellte, azok pedig nyüzsögtek a város utcáin. Hollók a Towerben, hattyúk a Temzén, galambok… mindenütt. Megmételyezték egész gyermekkorát, mára pedig csak egy helyen látta őket szívesen: a tányérján.

Az út további részét csendben tették meg, csak az eső verte az ablakokat kegyetlenül. A Trafalgar Square-nél Alice felemelkedett, és eloldalazott szomszédja előtt.

– Egy pillanatra, kedvesem.

Pipaszár lábán imbolyogva Sylvie is felkászálódott mögötte.

– Én is itt szállok le. Lesegítene?

Kinyújtotta a karját, Alice pedig kis tétovázás után megfogta, és óvatosan kivezette az öregasszonyt a szakadó esőbe.

– Köszönöm – mondta Sylvie, amint a busz elhajtott. – Megteszi, hogy átsegít a túloldalra?

Alice tehetetlenül pillantott a Trafalgar Square-re: ezt a helyet kedvelte a legkevésbé az egész városban. Nem volt nála esernyő, és remélte, hogy futva teheti meg az utat a munkahelyéig.

– Kérem szépen! – mondta Sylvie.

Alice-be belehasított a bűntudat. Erre aligha mondhat nemet.

– Hogyne – válaszolta, erőltetett mosolyt villantva Sylvie felé.

Belehunyorgott az esőbe, és egyik karját az öregasszony köré fonta. Amint rés nyílt a forgalomban, átvezette őt az úttesten, és vonakodva belevetette magát a tér galambjainak tömegébe.

A haját az arcára tapasztotta az eső. Csodálatos! Pont ilyen benyomást akart tenni a főnökeire.

– Hát akkor, további kellemes napot – köszönt el, ahogy megpróbált elrobogni.

– Egy pillanat! – kapta el Sylvie a karját, de valahová a távolba bámult. Alice hátranézett a válla fölött, de csupán a föléjük tornyosuló Nelson-oszlopot látta.

– Nem voltam teljesen őszinte – vallotta be Sylvie.

Alice türelmetlenül elmosolyodott.

– Nézze, ha… nem is tudom… a madárvédő egyesületi tagság előnyeiről van szó, vagy…

– Nem. A dobozról.

Alice-nek leesett az álla.

– Elnézést, azt mondta, a dobozról?

Sylvie bólintott.

– Milyen dobozról? – kérdezte Alice. – Azt akarja mondani, hogy maga küldte a dobozt, amit az ajtóm előtt találtam?

– Igen.

Alice meghökkenten felkacagott.

– De hát…

– Figyeljen ide, Alice! – szakította félbe Sylvie csendesen.

– Honnan tudja a nevem? – Alice kezdett nyugtalanná válni. – Ki maga?

– Nincs időm elmagyarázni – zihálta az öregasszony. Kis kortyokban kapkodta a levegőt, bőre pedig pergamenszerűvé vált. – Arra az esetre hagytam ott a dobozt, ha nem találkoztunk volna ma – kényszerített mosolyt az arcára. – De látni akartam, hogy biztosan tudjam, a megfelelő embert választottam.

– A megfelelőt, de mire? – kérdezte Alice.

Sylvie arcáról lefagyott a mosoly, és amikor hátratántorodott, a közelből szerterebbentek a galambok. Az öregasszony halkan felnyögött, ahogy a térde megbicsaklott. Alice előrelendült, és karját a dereka köré fonta.

– Basszus! Sylvie!

Bármilyen apró és vékony volt is, Alice alig bírta megtartani. Kétségbeesett pillantást vetett az elsiető járókelőkre.

– Segítség! – kiáltotta. – Hívjanak mentőt!

Az idős hölgy szemhéja megrebbent, torkából mély, hörgő lélegzet tört fel. Ujjai vakon tapogatóztak Alice gallérja körül, és közelebb húzta magához a lányt.

– A madarak – suttogta. – Ne fordulj el tőlük…

– Mi? – kérdezte Alice. – Nem, Sylvie, nem erre…

– Crowley… – mormolta az öregasszony. – Crowley jönni fog, Alice. Nem vagy… biztonságban. Ha én elmegyek… nem leszel biztonságban.

– Csssss – csitította Alice. – Semmi baj. Ne erőltesse a beszédet.

A szeme sarkából mozgást látott. Egy biztonsági őr alakja elvált a Nemzeti Galéria épületétől, és sebesen megindult feléjük lefelé a lépcsőn, szorosan a nyomában két fényes sárga folt. Mentősök!

Sylvie arcán esőcseppek csillogtak, és esőcseppek gyűltek össze a kulcscsontja mélyedésében is.

– Máris jönnek – biztatta Alice remegő hangon. – Mindjárt kórházba viszik. Rendben? Csak tartson ki!

Sylvie szemhéja felpattant, tekintete éberré, eszelőssé vált.

– Alice – szisszent fel. – Nyissa ki a dobozt!

Egy utolsó, hiábavaló hörgés kíséretében elszállt belőle a lélek, elernyedt Alice karjában, homloka végre kisimult.

Valami érezhetően megváltozott a levegőben. A térre mozdulatlanság borult, elcsitította a szárnyak suhogását, a csőrök kopogását. A Trafalgar Square-en összegyűlt galambok mintha a tiszteletadás mozdulatlan tablójába fagytak volna. Csak egy pillanatig tartott az egész, mint egy lélegzetvétel, aztán megtört a kép. A mozgás és a zaj visszatért, minden madár a levegőbe emelkedett, és szárnyak, tollak és karmok nyüzsgő, kavargó tömegeként az égre örvénylett a Nelson-oszlop fölött.

– Beütötte a fejét? – vakkantott egy hang. – Maga a rokona? Szed valamilyen gyógyszert?

Odaértek a mentősök, és olyan kérdéseket vagdostak Alice-hez, amelyekre nem tudta a választ.

– Hogy mi? – motyogta kábultan.

Azok ingerült sóhajjal kikapták Sylvie-t a karjai közül, őt pedig félretaszították. Az öregasszonyt a földre fektették, és hangosan számolni kezdtek, miközben recsegő-ropogó mellkasát pumpálták. De ezzel már elkéstek.

Alice némán állt, az eső úgy hullott körülötte, akár a fehérzaj vagy a homokórában pergő homokszemek, ahogy a különös öregasszonyt utolérte a halál a Trafalgar Square-en. A madarak a környező épületekről figyeltek, úgy sorakoztak a lejtős tetők és mellvédek szélén, mint a gyászolók egy állami temetésen.

2

Alice keze úgy remegett, hogy kétszer is elejtette a belépőkártyáját, mire sikerült kinyitnia a mágneszárat. Az iroda elhagyatott volt – üres asztalok, néma telefonok –, ő pedig egy röpke pillanatra felujjongott. Talán tűzriadó volt, és kiürítették az épületet. De a közelből teáscsészék csörrenése hallatszott, és rájött, hogy már mindenki a konferenciaterembe tömörült. Csodás!

Gyorsan lehámozta magáról a csöpögő kabátot és sálat, közben tekintetével végigpásztázta az íróasztalát a jegyzetei után.

De nem voltak ott.

Döbbenten nézte az üres munkaállomást. Talán valaki átvitte a papírjait a konferenciaterembe? Bólintott. Persze! Mélyet lélegzett, bemasírozott, és közben megszállott módjára vigyorgott a várakozó arcokra. Egyik munkatársa, Ryan felkiáltott:

– Ne keressétek! Itt van!

Felmorajlott a céges stílusú nevetés – mint egy szamárcsorda nyerítése –, ő pedig kétségbeesetten nézett végig a termen, a papírjait keresve.

Egy türelmetlen hang hatására a helyiség elcsendesedett.

– Elkezdhetnénk?

Mr. McGreevy, a rangidős menedzser rámeredt laptopja fölött, aztán lecsapta a fedelét.

– Igen – krákogta a lány. – Hogyne. – Megköszörülte a torkát, és Sandrára, az irodai pletykafészekre vetette a tekintetét. Az önelégülten figyelte őt, amitől Alice gyomrát valahol mélyen a jegyzetei sorsát illető, kínos gyanú szorította össze.

McGreevy felsóhajtott.

– Hozzálátna végre, kérem?

– Rendben – válaszolta előrenézve. – Mindenkinek köszönöm, hogy eljött. És elnézést kérek a pontosságomért.

– Vagyis a hiányáért – mordult fel McGreevy.

Alice mély lélegzetet vett.

– Az elmúlt év során a diszkontáras üzleteinkkel kapcsolatban végzett felmérések kiderítették, hogy vásárlóinknak elsősorban termékeink minőségével vannak problémáik. A vevők huszonnégy százaléka harminc napon belül visszavitte a cipőket.

– Melyik cipőket? – kérdezte McGreevy.

– Parancsol?

A férfi töltött magának a nagy kerek asztalra készített vizeskancsóból.

– Feltehetően gyártási problémáról van szó. Milyen cipőket vittek vissza?

– Nagyon jó kérdés – szúrta közbe Alice főnöke, Colin, és közben úgy bólogatott, mint egy zakkant bábfigura. A rohadt nyalizógép.

– Nos… volt néhány jegyzetem a részletekről, de…

McGreevy elhúzott szájjal meredt rá.

– Én… nos, ami azt illeti – tért magához Alice –, mutathatok egy modellt. Ugyanis én magam is vásároltam belőle, és… ha szemügyre veszik, pont itt, ahol a varrás már kezd szétfoszlani…

Rettenetes lassított felvételnek tűnt, ahogyan a lábát felrántotta, és valahogy pont eltalálta a vizeskancsót. McGreevy megrökönyödve, dermedten bámulta, hogy a víz elárasztja a papírjait. Nagy tolongás kezdődött, mindenki menekült a helyéről, nehogy a kidőlt víz a ruhájára ömöljön.

McGreevy a lányra meredt, a szeme fölött láthatóan lüktetett egy ideg. Alice lenézett. Elektromos kisülés hallatszott. Ó, te jó ég! A főnök laptopja…

– Alice! – dörmögte Colin. – Gyere be egy szóra az irodámba.

Colin az íróasztalánál ült, karját keresztbe fonta masszív mellkasán, arcán tépelődő kifejezés.

– Szóval. Ezt, mondhatni, kissé elcseszted, igaz?

A lány némán bólintott. A két iroda közti ablak túloldalán Sandra, Colin belső rottweilere, épp szőke haját igazgatta egy kézitükörben. A 80-as éveket idéző, tökéletesen felépített fodrászati katasztrófa volt.

Colin felmordult és hátradőlt.

– Eltekintve attól, hogy elkéstél, és kis híján agyonüttetted az árammal McGreevyt, csak azt nem értem, hogy a faszba tarthat valaki prezentációt jegyzetek nélkül.

Akkor hát ennyi. Mindjárt megkapja a kilépőpapírjait.

– Igen – válaszolta. – Nézd, Colin…

– De McGreevy képe, amikor az orra alá dugtad a lábadat, az megfizethetetlen volt – szakította félbe a férfi. – Szerintem azt hitte, hogy mindjárt sztriptízelőadást tartasz. – Kacsintott, mire Alice elvörösödött.

Gyerünk! Inkább végezz ki gyorsan!

– Mit csinálsz ma este? – kérdezte a főnöke.

– Ma este?

A férfi elvigyorodott.

– Gyere el a Zsákbamalac nevű helyre. Este nyolckor kezdődik a szülinapi bulim.

Alice arca közömbös maradt, de a gyomra már a gondolatra is összeugrott.

– Mindenki ott lesz – folytatta Colin. – Ha nem jössz el, úgy fog tűnni, mintha kerülnéd a kollégáidat. McGreevy ki akart rúgni, de én szóltam az érdekedben; itt az esély, hogy bizonyíts. Mit szólsz?

Amit erre szólni akart, azzal valószínűleg ott helyben kirúgatta volna magát. Visszanyelt egy nyögést, amelyet a tavalyi ivászat emlékei váltottak ki belőle. Ahogy Colin felállt tósztot mondani – önmagára –, inge félig kigombolva, sörrel leöntve. „Alice! – üvöltötte. – Később mutatok neked egy szép, nagy ajándékot. Majd elmegyünk hozzám, ott kicsomagolhatod!”

Kényszeredetten elmosolyodott.

– Én… Colin, ma este tényleg szeretnék korán végezni. Nagyon… megrázó élmény ért idefelé jövet.

– Remek. Találkozunk este!

A férfi a monitora felé fordult, Alice pedig visszasomfordált a saját asztalához. Amikor odaért, lefagyott. Eltűnt jegyzetei ott hevertek a billentyűzeten… mellettük egy karikatúra, amit ő rajzolt – és a kukába dobott – az előző értekezleten.

– Vigyáznod kéne, hol hagyod a szemetedet – jegyezte meg Sandra, a kínos firka modellje. – Ezeket tegnap este találtam.

És bosszúálló mosollyal a képén elsétált. Rohadt, szemét irodai hárpia! Alice rövid távolléte alatt egy cetlit ragasztottak a monitorára. Letépte.

Keresett valaki, amíg Colinnál voltál. Lee Crow? Leah Crow?[1] Nem adta meg a számát. Azt mondta, fontos, de magánügy.

A magánügy szót aláhúzták. Kétszer. Hangsúlyozandó, hogy ez munkaidőben tilos.

Alice összeráncolta a homlokát. Senkit sem ismert ilyen névvel. Plusz a magánjellegű hívások azt feltételeznék, hogy van magánélete. Ami nem igaz.

Biztosan csak tévedés az egész.

A következő hívás órákkal később, délután háromnegyed ötkor érkezett.

– Szia, Alice, Dan vagyok a recepcióról. Van idelent egy férfi, téged keres, de nincs belépője. Felküldjem?

Alice megdörzsölte a homlokát. Nem volt ő elég fontos ahhoz, hogy látogatói legyenek a munkahelyén. Még saját asztala is alig volt.

– Hogy hívják?

Kis hallgatás, majd:

– Mr… Crowley, azt hiszem, azt mondta.

Crowley. Alice összeszorította a szemét. Crowley. Crow Lee? Valami kitartóan motoszkált az emlékezetében. Lee Crow? Előkotorta a cetlit a szemetesből. Az aláhúzott magánügy szó élesen kiugrott a szövegből.

Egy apró, ráncos alak jelent meg lelki szemei előtt. Crowley jönni fog… nem vagy… biztonságban.

– Halló! Ott vagy még, szivi?

Alice megrázta magát.

– Bocs, Dan, én csak… Megkérdeznéd, hogy mit akar?

Fojtott hangok, majd:

– Izé… azt mondja, hogy fontos üzenetet hozott a sorsoddal kapcsolatban.

– A sorsommal? – kérdezte tompán. – Ki ez a valaki? Az Isten?

– Azt mondja, hogy egy ajándékról akar beszélni, amit kaptál.

– Milyen ajá… – elharapta a szót. A dobozról beszél?

– Egy kissé… izgatottnak tűnik – suttogta Dan. – Azt hiszem, jobb lenne, ha te jönnél le.

Miközben a lift lefelé döcögött, Alice háttal nekidőlt a hűvös tükörfalnak. Három egyforma, barna szemű Alice nézett vissza rá, mind fáradt arccal és a sima, egyenes frizura ellen lázadó, barna hajzattal.

Nyilván tévedésből kaphatta a dobozt, ezt kell csupán elmagyaráznia ennek a Mr. Crowley-nak. Puszta félreértés – semmi több.

Ám önbizalma megingott, amikor a liftajtó kinyílt, ő pedig megpillantotta összefont karral álló, zord tekintetű látogatóját. Nem volt valami megnyerő arca. Különösen azzal a római orral. Római abban az értelemben, hogy a plasztikai sebészet előtti időkből való. A férfi kisöpörte sötétbarna, túl hosszú – egészen az arccsontja alá érő – haját a szeméből, és az órájára nézett.

Alice már épp ki akart lépni a liftből, de megtorpant. Ami azt illeti, az ember egészen… vonzó volt. Határozottan nem az esete, mégis volt valami megkapó az álla formájában és a sötét szemöldökében.

Egyáltalán nem illett a környezetébe, tekintve, hogy az előtérben kavargó többi emberre a méretre szabott öltöny és a precízen fésült frizura volt jellemző. Hosszú, sötét kabátja, kifakult fekete nadrágja, kopott bakancsa és magas nyakú fehér inge leginkább egy temetkezési vállalkozóhoz tette hasonlatossá. Onnan küldhették, ahol Sylvie holttestéről gondoskodnak? De akkor mit akar tőle, és hogyan találta meg?

Minél tovább figyelte, annál erősebb lett a meggyőződése, hogy a férfi csak rossz szándékkal jöhetett. Hüvelykujjával a liftgomb felé döfött, hogy visszamenjen a tizenharmadikra. Csakhogy mellényúlt, ujja a vészjelző gombra csapódott. Figyelembe véve, milyen napja volt már eddig is, nem is csodálkozott, hogy a lift felvisított, mint egy sikítószellem.

– A francba – mormolta, közben eszeveszetten nyomkodta a gombokat.

Látogatója hirtelen felnézett, tekintetük találkozott.

A férfi megindult felé.

– Miss Wynd… – kiáltotta, de ekkor az ajtó szerencsére becsapódott, és a lift meglódult felfelé. Alice hátradőlt és megkönnyebbülten felsóhajtott.

Kollégái már készülődtek lelépni a munkaidő végén, mire visszaért az asztalához. Kilépett a számítógépből, magára kapta a kabátját, és közben keményen törte a fejét. Valaki, aki úgy néz ki, mint egy dühös sírásó, lenyomozta a munkahelyét, és meg akarja fosztani egy ajándéktól, amelyet eleve nem is kért senkitől. Mit szól majd ehhez a barátnője? Tudva, hogy Jen milyen szerencsétlenül képes pasit választani, valószínűleg elkéri a fazon telefonszámát.

Alice épp elérte az ajtót, amikor egyszerre húsz telefon szólalt meg a háta mögött. Megtorpant. Kezek kapták fel a kagylókat, fejek fordultak feléje összevont szemöldökkel, kíváncsi szemekkel. A hangok egyszerre támadtak rá.

– Hé, várj, Alice, téged keresnek. Ez…

– Igen, itt van. Alice, neked…

– Szólok neki. Alice! Várj, egy férfi téged keres, a neve…

– Alice! A neve, Mr…

– …Crowley.

Az irodára csönd ereszkedett, a kollégák zavartan néztek össze.

– Várjunk csak! – szólalt meg Sandra. – Hogy beszélhetünk mind egyszerre ugyanazzal a pasassal?

Alice erre feltépte az ajtót, és elrohant.

Mielőtt az ajtó becsapódott mögötte, még hallotta, hogy Sandra azt mondja valakinek:

– Épp úton van lefelé.

A ribanc.

3

A legjobb művész érzékkel sem koreografálhatta volna meg szebben. Mr. Crowley elgyötört arccal meredt a liftre, nyilván arra várt, hogy Alice újra megjelenjen. De amikor a fémajtó kinyílt, a takarító cammogott elő, egy hatalmas ipari porszívót vonszolva maga után. Mr. Crowley idegesen megpördült, Alice pedig, aki egy sarok mögül kukucskált, kihasználta az alkalmat, és észrevétlenül lerohant az utolsó lépcsősoron, majd kisurrant a vészkijáraton.

Az épület mögötti sikátorba sietett, és a csendes hátsó utcákon meglépett. Jen ma korán végez, és megbeszélték, hogy együtt mennek haza. Négy éve laktak együtt, mióta elvégezték az egyetemet, de barátságuk messze megelőzte a londoni időszakot.

Azóta voltak jóbarátok, mióta elég nagyok lettek ahhoz, hogy átmásszanak a két család kertje közötti kerítésen Henley-on-Thames városkájában. Együtt tanultak meg biciklizni; a családjuk együtt ment Walesbe vakációzni; ugyanazokat a tárgyakat választották a suliban, és átsegítették egymást az első szerelmi csalódásokon. Amikor Alice megtudta, hogy örökbe fogadták, Jen segített megbirkózni az új valósággal. Bár más volt a vezetéknevük, mégis mindig testvérként gondoltak egymásra – és Alice a világon senkiben sem bízott meg jobban.

A Charing Crossig tartó rövid utat az esőben lenullázta a hosszú várakozás Jen IT-tanácsadói munkahelye előtt. Alice bőrig ázott, mire barátnője végre felbukkant vörös hajával, melyet a szél a szemüvegéhez tapasztott.

– Komolyan elegem van ebből az időből – jelentette ki Jen, amikor lecsaptak a 87-esre. – Én innen kivándorlok.

Alice elvigyorodott, ahogy a londoni utcák elmosódtak a buszablakban. Tinédzserkoruk óta tervezgették a szökést, miközben kortársaik azzal voltak elfoglalva, hogy almabort iszogattak a parkban.

– Hová? – kérdezte Alice.

Jen felsóhajtott.

– Vicc nélkül, már ma elköltöznék az országból, ha valaki adna ingyen repülőjegyet és szállást.

– Hát, nekem van egy sátram és egy heti buszbérletem, ennyit tudok ajánlani. Na, ha nem dobtad volna Guiseppét, mára már lehetne…

– Egy jó kis chlamydiafertőzésem – fortyant fel Jen. – Kösz, de kihagyom.

Az eső még jobban rákezdett, cseppjei nekivágódtak az ablaknak, és csillagként robbantak szét az üvegen.

– Na és hogy sikerült ma az öt perc hírnév?

– Azt hiszem, nyugodtan elmondható, hogy a prezentáció bénásan sikerült.

– Bénásan?

– Ha nincs ilyen szó, akkor ki kéne találni. És még csak nem is Sandra volt a legrosszabb.

És Alice elmesélte Jennek a dobozt, Sylvie-t meg a rejtélyes temetkezési vállalkozót.

– Hű – mondta Jen. – Szegény nő!

Tiszteletteljes csend következett, majd hozzátette:

– Szóval… mit gondolsz, mi van a dobozban?

– Gőzöm sincs.

– Esetleg pénz? Talán amolyan Miss Havisham-féle jótevő volt.

– A Szép reményekben Abel Magwitch volt a jótékony adományozó, nem Miss Havisham – javította ki Alice.

– Csitt – állította le Jen. – Ne rontsd már el! A mi sorsunk, hogy gazdagok legyünk.

– Jen, térj magadhoz! Az emberek nem hagynak pénzt totál idegenekre.

– De mi másért kellene annak a Mr. Crowley-nak?

Amikor leszálltak a buszról, az esőcseppek visszapattantak a járdáról, és az erős széltől vízszintes vonalként söpörtek keresztbe az úton. Alice az előszobába tántorodott, és még az ajtóval küzdött, mikor Jen rávetette magát a csomagra.

– Alice Wyndham részére – olvasta fel hangosan. – Ne nyissa ki!

Barátnője megvonta a vállát, és lehámozta magáról a vizes kabátot.

– Akkor legyen a tiéd a megtiszteltetés? – kérdezte Jen, és az orra alá dugta a dobozt.

Ő rámeredt. Képtelen lett volna pontosan megmagyarázni, miért, de elfogta a késztetés, hogy a csomagot az utcára hajítsa.

– Nem – jelentette ki határozottan. – Nem akarom.

Hogy minél távolabb legyen a doboztól, leroskadt a nappaliban a kanapéra, de Jen követte. Hosszú hallgatás után végül Jen puhatolózva megszólalt.

– Mi lenne, ha hoznék egy ollót, és gyorsan belepislantanék? Ha valami jó, akkor elmesélem. Ha szemét, akkor pedig kukázom, oké?

Alice vonakodva bólintott, mire Jen elindult az ollóért. Ekkor azonban megszólalt az ajtócsengő.

– Igen? – szivárgott be Jen hangja a nappaliba.

– Egy bizonyos Miss Alice Wyndhamet keresek.

– Mit akar tőle? Maga ugye nem végrehajtó?

Alice kidugta a fejét az előszobába, és elakadt a lélegzete. Magas férfi meredt rá Jen válla fölött, akinek orrát akárha gránitból faragták volna ki. Ugyanaz, aki már a munkahelyén is járt.

Jen elvigyorodott, és kérdő tekintettel nézett lakótársára. Alice megrázta a fejét. Pontosan tudta, mire gondol a másik, de a hűvös, hallgatag pasik nem az esete – még ha furcsán vonzónak is találja őket.

Mit keres ez itt?

– Maga zaklat engem? – kérdezte összehúzott szemmel, miközben valami fegyverféle után tapogatózva egy régi kosárlabda-trófea akadt a kezébe.

– Túl sokat gondol magáról – mondta a férfi türelmetlenül. – Csak az ajándékáról szeretnék beszélni. Tudom, hogy megkapta.

Alice félretolta Jent, és megpróbálta becsapni az ajtót, de a férfi előrelendült, és megállt a küszöbön.

– Nézze, Mr. Crowley! – Alice hangja csupa udvarias visszafogottság volt. – Én nem kértem ezt a dobozt, és nem is kell nekem. A magáé lehet. Sőt, ragaszkodom hozzá, hogy elfogadja.

Jen hallhatóan nagy levegőt vett, és megragadta a csuklóját.

– Várjunk csak egy percet! – suttogta.

– A nevem Crowley – szólt irritált sóhajjal a férfi. – Nem Mister Crowley. Ez a keresztnevem. Arra rímel, hogy nózi. – Szenvtelenül elmosolyodott, de Alice megesküdött volna rá, hogy a szeme megakadt az övéhez cseppet sem hasonló, kampómentes nóziján.

Alice-t elöntötte a düh. Még beleköt az orrába? Mi a szar?! Lehet, hogy Sandra szemétkedéseit kénytelen elviselni nap mint nap, de ezt… Már majdnem rácsapta az ajtót, amikor a férfi fájdalmas lélegzetvétele megfékezte a mozdulatot.

– Várjon! Kérem. Ne haragudjon… Hosszú, fárasztó napom volt.

– Ó, semmi gond – felelte erre Alice vitriolos hangon. – Mazochista vagyok. Imádom, ha ismeretlenek bukkannak fel az ajtóm előtt, hogy sértegessenek.

– Tulajdonképpen nem sértettem meg. Maga csak következtetett.

– Mivel maga célozgatott.

A férfi arca bocsánatkérően megrándult.

– Nem kezdhetnénk elölről? Kapott valamit egy… jó ismerősömtől. Sylvie-től.

– Jó ismerős? Aligha! Kifejezetten figyelmeztetett, hogy maga veszélyes. De a dobozt megkaphatja, jó? Én eleve nem is kértem. Tessék!

Kikapta Jen kezéből, és a férfi felé lódította. Ő azonban nem nyúlt érte.

Crowley arcán megkönnyebbülés futott végig.

– Jól van – mondta. – Valóban az övé, megismerem a kézírását. Nyissa ki! Kérem.

A lány nem erre számított.

– Azt akarja, hogy én nyissam ki?

– Hát a maga neve áll rajta – válaszolta félvállról, mire Alice szúrósan rámeredt.

– De… Sylvie azt mondta, hogy maga jönni fog. Azt hittem, a dobozért.

A férfi felvonta a szemöldökét, és Jenhez fordult.

– Mire vár? – noszogatta. – Segítsen!

Jen szinte vigyázzba vágta magát, láthatóan felvillanyozta, hogy nem vitatják a küldemény tulajdonjogát. Nagy lelkesedéssel vagdalta körbe ollójával a fedelet.

Egy boríték lapult a dobozban, rajta Alice neve. Semmi más. Se pénz, se nagy rejtély. Csak egy boríték.

– Talán egy… csekk? – kérdezte Jen.

Alice tétovázva kivette. Crowley, akiben ennek láttán kissé enyhült a feszültség, hátralépett a küszöbről.

– Szóval tényleg maga az – mormolta ámulattal.

Alice kábultan, egy csípőmozdulattal belökte az ajtót, ami becsapódott. A kizárt Crowley hangosan dörömbölt rajta.

– Nyissa ki! – kiabálta. – Kérem szépen! Még nem fejeztem be.

– Miért mondta Sylvie, hogy veszélyben vagyok? – kérdezte Alice a csukott ajtótól. – Ha nem kell magának, ami a dobozban van, akkor mit akar?

– Nem én vagyok magára veszélyes – csattant fel a férfi. – Én pontosan azért jöttem, mert maga veszélyben van.

Alice ezzel nem is foglalkozott, viszont Jen kikiabált.

– Ha nem megy el innen azonnal, rendőrt hívunk!

Alice halványan érzékelte az ajtó mögül érkező, fojtott káromkodások zuhatagát, de közben a borítékkal a kezében megindult a nappali felé.

Jen várakozóan meredt rá.

Alice nyelt egyet, majd feltépte a papírt. Valami könnyű és puha lebbent finoman a padlóra.

Egy madártoll.

Mekkora csalódás!

4

Mindketten hitetlenkedve bámultak a padlóra. Egy madártoll? Sylvie egy… madártollat hagyott rá?

Alice megköszörülte a torkát.

– Hát… már nagyon öreg volt. Talán kissé szenilis lett.

Jen felcsippentette a tollat a szőnyegről, és megvizsgálta.

– Valami nagy ritkaság lehet? Gyűjtőknek való ritkaság? Miért hagyta volna rád, ha értéktelen? – Felegyenesedett, de közben arcára kiült a rémület. – Várjunk csak! Nem fura, hogy pont madártollat hagyott rád? Tudod… a te… madaras múltaddal?

Alice összerázkódott. Gyerekkorukban egyedül Jen hitt neki a madarakkal kapcsolatban. Mellette volt, amikor az egész iskola rájött, hogy milyen szorongásokkal küzd, és a cukkolás terrorizálásba ment át. Ő volt az, aki kilencedikben, amikor a második világháborúról tanultak, kijelentette, hogy mostantól Alice lesz Lengyelország, és mindenkivel harcba száll, aki rá mer támadni. Hogy Alice túlélte a középiskolát, az kizárólag Jen érdeme.

Megrázta a fejét:

– Nem számít. Vagy valami vicc, vagy…

Jen bekukucskált a felszakított borítékba.

– Van itt egy cetli. Nézd!

Átadta az apró, összehajtott papírfecnit. Alice óvatosan szétnyitotta, és szemügyre vette a póklábszerű firkálmányt.

– Ajándék. Az én sielulintumtól a tiédnek. – Alice megfordította a cetlit, de a másik oldala üres volt.

– Ez meg mit jelentsen? – kérdezte Jen. – Sielulintu? Egzotikusan hangzik, nem gondolod? Valami ritka, értékes madár?

A jellegtelen barna tollat bézs színű pöttyök tarkították. Cseppet sem tűnt egzotikusnak.

Jen előhúzta a zsebéből a telefonját.

– Talán van valami piaca a ritka madártollaknak – töprengett nyilván még mindig a talált pénzben reménykedve. – Guglizzunk rá!

Sylvie már a buszon is emlegette a madarakat. Valamit tudott. Akkor most Alice a paranoiás, vagy van még itt valami más is?

– Hogy kell leírni? – kérdezte Jen, és kikapta Alice kezéből a cetlit. – S-i-e-l-u-l-i-n-t-u. Azta! Nahát… mindegy, nem érdekes.

– Mi az? – Alice kíváncsi lett, bár nem akarta, hogy látsszon is rajta. – Mi van?

Jen kicsit elhúzta a száját, de megköszörülte a torkát, és felolvasta:

– A sielulintu a finn pogány hit mitikus lélekmadara. A legenda szerint a sielulintu viszi el az emberhez a lelkét, amikor megszületik, és aztán élete végéig vele marad. Álmunkban, amikor a legvédtelenebbek vagyunk, őrzi a lelkünket, a halál pillanatában pedig elrepül, és magával viszi. Úgy tartották, hogy a sielulintu a lélek hordozója és őrzője.

– Remek – állapította meg Alice mély sóhajjal. – Szóval… csak hogy tisztázzuk… egy mitikus madár tollát örököltem meg?

Jen pislantott egyet.

– Igen. – Elhallgatott, és a két lány egymásra nézett. – Talán…

– Ugyan már! – vágott közbe Alice. – Valaki csak szívat. Legszívesebben pizsamába bújnék és olvasnék.

Jen felállt, és a dohányzóasztalra pottyantotta a tollat.

– Menj csak. Én majd felteszem a vizet.

– Nem lehet. El kell mennem a Zsákbamalacba.

– Miért?

– Colinnak szülinapi bulija lesz. Konkrétan nem mondta ki, hogy kirúg, ha nem jelenek meg inni és „szorosabb ismeretséget kötni” a kollégákkal, de erősen célzott rá.

Jen összeráncolta a homlokát.

– Ez zsarolás. Mondd neki azt, hogy kössön szorosabb ismeretséget az öklöddel!

Alice fejbőre furcsán bizsergett, miközben talpra kecmergett, és ekkor tudatosult benne, hogy oda sem figyelve a kezébe vette a madártollat. Megpróbálta lerázni az érzést, de az apró mozdulattól vibrálni kezdett a látása. Éles fények szikráztak a szeme előtt, a teste ijesztően megingott. A nappali szőnyege hullámzani kezdett alatta, ő pedig oldalra dőlt.

– Hé, mi történt? – kérdezte Jen, megragadva barátnőjét.

Alice hallott is valamit. Csapkodás zaját, mintha egy hatalmas lepke röpdösött volna a szobában: puha szárnyak kavarták a levegőt. Olyan volt…

Hirtelen kifutott arcából a vér, és le kellett hajolnia. A térdére támasztotta a karját, és mély, megnyugtató lélegzetet vett.

– Alice!

Kinyitotta a szemét, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy a szoba már nem imbolyog körülötte.

– Jól vagyok. Csak úgy éreztem… Biztosan túl hirtelen álltam fel. Eljössz velem?

– Gondolom, kénytelen leszek – válaszolt Jen. – Ha Colin lába előtt ájulsz el, az a perverz még képes, és berámol a csomagtartójába.

Az idős nő orrlyuka alatt alvadt vércsomó száradozott, bár egy részét lemosta az eső. Vin közelebb hajolt, és lenézően végigmérte a holttestet. Szaga volt. Nem a halál visszataszító bűze – ahhoz a férfi már hozzászokott, és a hűtő amúgy is frissen tartotta –, hanem az az áporodott öregasszonyszag, amitől felfordult a gyomra.

– A halotti bizonyítványt egy órája állították ki – mondta a halottasház alkalmazottja. – Felküldöm a másolatokat, amint…

– Nem – mondta Vin. – Magammal viszem őket. Az összeset.

Rövid, de kínos csend következett.

– Mi legyen a holttesttel?

Vin kissé hátralépett, hogy jobban lássa. A nő haja túl ritka volt ahhoz, hogy eltakarja májfoltos fejbőrét. Ahogy a fali fénycső hátulról megvilágította a vékony fehér hajszálakat, úgy tűnt, mintha glória venné körül. Fura, gondolta a férfi, milyen megtévesztő lehet a külső. Szórakozottan felemelte a kezét, majd megérintette az arcát és a szemöldökét csíkozó hegeket.

– Hamvasszák el! – válaszolta.

Az alkalmazott tétovázott.

– Nem volt családja? Az ismeretleneket általában eltemetjük, arra az esetre, ha később felbukkanna egy rokon…

– Csak égessék el a vén szipirtyót! – csattant fel Vin.

Nem volt valami engedékeny kedvében. A vén banya több mint háromszáz dobozt szórt szét Londonban. Három év alatt. Megpróbálta elérni, hogy elveszítsék a nyomot, azt akarta, a keresők teljes kapacitását lefoglalja a nagy mennyiség. A dobozokat fűrészporral, mindenféle értéktelen szarral töltötte meg, csak hogy összezavarja az embereit.

Vin az öregasszonyra vigyorgott.

Nem jött be a trükk. Lattimer minden egyes dobozt lenyomozott és nyilvántartásba vett, egyik adminisztrátora pedig éppen most nézi át az adatokat. Kábé egy órán belül megkapja az összes nevet és címet, ahová a héten doboz érkezett. Ezek egyike lesz az igazi. Az öreglány tudta, hogy kifutott az időből.

A zsebében rezgés támadt, és előkapta a mobilját.

– Vin Kelligan.

Csendben figyelt, aztán várakozóan megnyalta a szája szélét.

– Leszűkítettétek? Hányra? – Aztán így folytatta a kérdezősködést: – Ötre? Ötöt küldött egy héten? Jesszus! Biztos, Lattimer?

Újabb rövid szünet, majd:

– Jól van. Akkor mondjad a neveket!

Vin homloka ráncokba kövült, az arcát átszelő heg megfeszült.

– Rossz a térerő. Még egyszer az utolsót… Milyen Alice? Wyndham? Jó, megvan.

5

– Hogy nézek ki? – kérdezte Alice, miközben a Kentish Town Roadon sietett elkerülhetetlen balsorsa felé.

– Remekül. Ez a ruha vonzza a pasikat. Nekem elhiheted!

– Nem akarok remekül kinézni! – riadt meg. – Pocsékul akarok kinézni! Azt mondtad, hogy ez a ruha taszítja a pasikat!

– Igen, rajtam. – válaszolta Jen. – Én a vörös hajammal nem hordhatok pirosat. De neked jól áll.

Alice összerezzent, és valamivel lejjebb küzdötte a ruhát, hogy a térdét is takarja.

– Tudtam, hogy a skót kockás nadrágot kellett volna felvennem. A skót kocka üzenete egyértelmű: nem érdekelsz.

Jen felvonta a szemöldökét.

Ahogy elérték a járdaszegélyt, egy csoport jó öltözött, szakállas férfi sietett el mellettük. Alice közéjük keveredett, és az útra sodródott. A szeme sarkából érthetetlen villanást látott, és összeráncolta a homlokát. A csoport fölött puhán csapkodott valami, és a lány bőrét hideg levegő legyintette meg. Felnézett, de semmit sem látott. Bizarr. Egy pillanatra már azt hitte, szárnyak voltak…

Nem! Megrázta a fejét. Az nem lehet. Ennyi idő után semmiképp. Csak azért, mert Sylvie… A madarakkal kapcsolatos gondolatokat már rég elzárta az elméjében. Hiszen különben is csak azok voltak. Gondolatok.

Meggyorsította lépteit, és beterelte Jent a Zsákbamalac ajtaján.

– Mi a baj? – kérdezte Jen.

– Én… semmi – lihegte Alice. – Csak azt hittem… Semmi.

Jen elfintorodott.

– Egy ital kell neked.

Volt egy kis oldalterem, ezt nevezték Zsáknak, és általában még magánál Matuzsálemnél is vénebb törzsvendégek ücsörögtek ott. A legnagyobb és legnépszerűbb helyiség a Malac volt. Ahogy Alice feje fölött átcsapott a kiabálás és csevegés zaja, és a szeme végigfutott a zsúfolt termen, ahol az izzadt, egymáshoz préselődő emberek és a kilöttyenő sör látványát visítozó nevetés kísérte, csak arra tudott gondolni, milyen találó az elnevezés.

– Hé, hé, hé! – kiabálta Colin Ryan feje fölött. – Végre itt vagy! Remélem, különleges ajándékot hoztál! Ideje, hogy meglepj egy évakosztümmel…

A főnöke sokat sejtetően nyalogatta a szája szélét, Alice torkában pedig feltört az undor. Végignézett a helyiségen. Fekete öltönyös férfiak csapata borozgatott, tökéletesen kisminkelt lányok feleseket dobtak be… és ott volt a középkorú nő is a 80-as évekből menesztett frizurájával. Sandra diadalittasan vigyorogva tört utat a tömegben, nyomában egy sötét hajú férfival.

Amint közelebb értek, Alice szeme elkerekedett.

– Odanézz! – sziszegte Jennek. – Ezt nem hiszem el. Ez tutira valami elbaszott vicc! Az egész: a doboz, Sylvie, az a hülye madártoll. Jesszus! A fazon Sandra pasija lehet.

– Kicsoda? – kérdezte barátnője, átpillantva a válla fölött, miközben kifizette az italokat.

Alice a kocsma túloldala felé bökött, Crowley-ra, aki Sandra mellett állt tökéletes unalmat színlelve, és szemével lustán pásztázta a termet. Kettejük tekintete találkozott, és a lány megdermedt. A férfi a lány felemelt karjára pillantott, és jókedvűen felvonta egyik szemöldökét.

– Lefogadom, hogy rajtam röhögnek – jegyezte meg Alice a pult felé fordulva. – Először a prezentációs jegyzeteim, most meg ez a tollas dolog. Rohadékok. Ez így azért már túlzás. Úgy értem…

– Alice, mi a fenéről beszélsz? Komolyan arra célzol, egy nyugdíjas előadott valami BAFTA-díjas produkciót, hogy eljátszhassa a karodban a halálát? – firtatta Jen. – Te mondtad, hogy még mentősök is voltak, meg minden.

– Oké, akkor magyarázd meg, honnan ismeri egymást Crowley és Sandra!

Jen vállat vont.

– Talán sehonnan. Téged hazáig követett. Talán ide is jött utánad, és csak most este jöttek össze. Vagy a csajnak van valami fétise, és hajt az ifjú sírásókra.

Alice hirtelen felvihogott.

– Jól van. Akkor, asszem, ennyit az összeesküvés-elméletemről.

Amikor a pultos flörtölgetni kezdett Jennel, Alice megfordult a székén, hogy szemmel tarthassa Crowley-t, így kiderült: a pasas egyenesen őrá mered. Alice elpirult és másfelé nézett. Nehogy már lássák rajta, mennyire feldühítették, aztán annak örüljenek.

Kollégái egy csoportja vidáman felnevetett, ő pedig lehunyta a szemét. Amikor kinyitotta, egyenesen a bárpult mögötti tükörbe meredt, amiben az egész termet láthatta. Az egész termet, amely tele volt emberekkel és…

– Madarak! – zihálta, de hangját elnyelte a kocsma zaja. Gyomra megvonaglott, ő pedig megkapaszkodott a fapultban.

Vad tekintettel hátradöntötte a fejét, így figyelte a madárrajt, amely betöltötte a levegőt az ivók feje fölött. Madarak. Idebent. Tucatjával. Mozgásuk nem volt összehangolt, semmi sem utalt arra, hogy egy csapat lennének, közös céllal – mégis úgy néztek ki, mintha egyazon fajhoz tartoznának. A Zsákbamalac kőoszlopai körül keringtek, vagy a kocsma egyik végétől a másikig röpködtek. Szárnyukat hol kitárták, hol tollas testükhöz közel húzták, csőrüket hol összezárták, hol kinyitották, és csiripeltek, vagy a levegőt döfködték vele…

– Mit mondtál? – kérdezte Jen a pultossal folytatott évődésből kiszakadva.

Alice tátott szájjal bámult rá. Jen nem látta őket! Barátnője, a pultos, a többi vendég… Senki sem látta a madarakat, csak ő! Madarakat hallucinált. Már megint. Szólni sem tudott, csak megrázta a fejét. Jen zavartan rámosolygott, majd folytatta a beszélgetést.

Az egyik madár Alice felé suhant, kitárt szárnyai veszélyesen közelítettek a fejéhez. A hegyes csőr összecsattant és felé kapott, olyan közel, hogy szinte megkarmolta az arcát.

Alice felállt és átmenekült a tömegen. Kirontott a kocsma ajtaján, és teleszívta a tüdejét hideg levegővel. Zihálva próbálta lenyugtatni a dörömbölést a mellkasában.

Miért most? Nem voltak ilyen… tévképzetei már évek óta. Hétéves korában kezdődtek, és tizenhat lett, mire sikerült elnyomnia őket. Még mindig emlékezett arra a reggelre, amikor anyja előtt kiszakadt belőle:

– Madarak… madarakat látok – dadogta. – Egyfolytában.

Anyja vidáman rámosolygott, és elé tette a kukoricapelyhet, a tál koppant az asztalon.

– Persze hogy látsz, kicsim. Sok madár van a környéken.

– Jó, de én a házban és a suliban is látom őket – válaszolta. – Most is ott ül egy a válladon.

Ez még nem volt egészen a „látom a halottakat” szintje, a szülei mindenesetre eléggé aggódtak ahhoz, hogy orvoshoz vigyék. Úgy mondták, azért, hogy megvizsgálják a látását, de valójában azt akarták kideríteni, nem zakkant-e.

Olyan madarakat látni, amiket senki más, nyilván nem normális. És teljesen nyilvánvaló volt: senki sem látta őket, erről kikérdezte az osztálytársait. Vagy valódiak voltak, de mindenki másnak láthatatlanok, vagy tényleg tévképzetekkel küzdött. Még hétévesen is pontosan tudta: egyik verzió sem jelent jót.

Abbéli félelmében, hogy a szülei esetleg megszabadulnak tőle, egyik alkalommal azzal lepte meg az orvost, hogy a madarak eltűntek. Kijelentése hitelességét némiképp aláásta a szakember asztalán ülő, egyébként láthatatlan madár, amely ekkor is őt bámulta.

Haladéktalanul kiállították róla a diagnózist, miszerint semmi baja, csupán rendkívül élénk a képzelőereje. Ezzel elbocsátották megkönnyebbült szüleit.

Ezután már csak rendszertelenül jelentkeztek madaras tévképzetei. És mire elvégezte a középiskolát, sikerült teljesen elfojtania őket.

Szóval miért most? Miért itt? Lehet, hogy Sylvie szarkákról és sasokról szóló fecsegése feltüzelte a tudatalattiját, és ezzel előidézte a visszatérésüket? Megint kezdene elmenni az esze?

– Cigarettát?

Meglepődött. Egy férfi támaszkodott mellette a falnak, rövid, kézzel sodort cigit pöfékelve. Alice gyorsan az égre nézett, és megkönnyebbült sóhajjal nyugtázta, hogy madaraktól mentes. Megrázta a fejét.

– Nem, én… nem dohányzom – dadogta.

– Józan ember.

A lány bólintott.

– Józan. Más szóval, unalmas.

Az unalmas az jó. Unalmas is akart lenni.

A férfi felkacagott, és cipője sarkával elnyomta a csikket.

– Ó, hát ebben nem lennék biztos. A józan gondolkodású lányok tudják, mit akarnak. Én pedig szeretem az olyan lányokat, akik tudják, mit akarnak.

Alice elpirult, elfordult, és az elzúgó autókat bámulta.

– Minden oké? – nyaggatta beszélgetőtársa.

Visszafordult, és látta, hogy a férfi közelebb araszolt hozzá. Elég közel, hogy látható legyen az arcát átszelő, egyenetlen fehér heg, és egy másik, amelyik meg a szemöldökét vágta ketté. Jóval idősebb lehetett nála, de a sebhelyek és a nullás géppel nyírt haj miatt nehéz volt megtippelni, mennyivel.

– Jól vagyok – válaszolta homlokát ráncolva.

– Nem úgy néz ki.

– Ó, tényleg? Hát hogy?

A pasas megállt, és alaposan megnézte magának.

– Maga csoda szép.

Alice felhorkantott.

– Na ebből tudom, hogy hazudik. Még soha senki nem minősített szépnek. Pirospozsgásnak, egészségesnek már igen. Ja, meg piszének!

– Én csak azt mondom, amit látok – vigyorgott a férfi, végigmérve a ruháját.

Alice arca kínosan égni kezdett.

– Hát ja… maga alighanem részeg.

– Határozottan mámoros vagyok – kacsintott a férfi. – Hadd hívjam meg egy italra!

– Kösz – lépett el mellőle a lány –, de a barátaim már meghívtak.

A pasas szája körül lusta mosoly bujkált.

– Akkor majd később találkozunk. Idekint várom – halkan füttyentett. – Egy ilyen nőre akár egész éjszaka várok.

Alice megállta, hogy szemét ne fordítsa az égre, és visszasuhant a kocsmába. De amint a szűk folyosóra ért, elhagyta a bátorsága. Vajon a madarak még odabent lesznek? Megacélozta a lelkét, és kitárta a Malac ajtaját. Hanem ekkor egy fekete fal tornyosult elé, és elállta az útját.

– Mi a…?

Crowley erős kézzel megragadta, és visszatuszkolta a Zsák nevezetű oldalterembe.

– Vegye le rólam a kezét! – sziszegte Alice, és félrelökte.

– Az ablakból figyeltem.

A lány eltátotta a száját.

– Szóval mégiscsak zaklat? Nem hiszem, hogy a barátnője örülne!

A férfi arcán zavart kifejezés futott át.

– Sandra – segítette ki Alice.

– Ne legyen nevetséges! Alig pár órája ismerem. Amikor elrohant az irodából, pedig csak beszélni akartam magával, találnom kellett valakit, aki hajlandó megadni a címét.

– Megadta a címemet egy vadidegennek? A hülye picsa!

– Nagyon meggyőző tudok lenni, ha akarok – vont vállat Crowley. – Létfontosságú volt, hogy beszéljünk, maga viszont durván kiutasított a lakásából, így hát…

– Mit keres itt? – követelt választ Alice.

A férfi rosszalló tekintettel nézett rá.

– Tartsa magát távol attól az embertől!

– Már megbocsásson…!

Összeráncolta a homlokát:

– Attól, akivel odakint beszélt. Maradjon távol tőle! Veszélyes. Amikor Sylvie figyelmeztette a veszélyre, őrá gondolt.

– Igazán? Nahát! Pedig nem ő követett engem egész nap. Nem ő próbált erővel bejutni a lakásomba. Nem ő rángatott el a kocsma különhelyiségébe – a lányban hirtelen tudatosult, hogy a terem üres. – Egyáltalán mit akar?

Crowley haragosan nézett rá összevont szemöldöke alól.

– Felejtsen el! – folytatta Alice. – Van elég bajom e nélkül a zagyvaság nélkül is. – És elsiklott a férfi mellett, aki előreugrott, hogy az ajtót becsapva megállítsa. A lány érezte, ahogy ziháló mellkasa a hátának feszül, és megmerevedett. – Hagyjon békén, vagy sikítok! – mondta halkan, majd feltépte az ajtót, és átcsusszant rajta. Átvágott a szűk folyosón, és belépett a Malacba. A zaj és a meleg összecsapott a feje fölött.

Sandra, immár a kollégái nélkül, nyugtalanul téblábolt a közelben, mintha várna valakire. Nyilván Crowley-ra. Alice lépett egyet előre, és újra megpillantotta a rettegett madarakat, mire elgyengült a lába. Akárcsak korábban, a levegő megtelt hemzsegő, kavargó tömegükkel. De minden egyes pislogás eltörölte őket. Ott vannak a madarak. Nincsenek ott a madarak. Ott vannak. Nincsenek. Mi történhetett vele?

Megszédült, ezért egy pillanatra eltakarta a szemét. Bőre nyirkos volt, és remegett a lába. Haza kellene mennie.

– Jen! – szólt rekedten. Néhány arc felé fordult a közelben, de egyik sem a barátnőjéhez tartozott.

A terem tovább pörgött körülötte, hol felbukkant, hol eltűnt. Ott vannak a madarak. Nincsenek ott. Vannak. Nincsenek. Egy szárny húzott el a közelében, és ő elrántotta a fejét. Egy kéz megpróbálta megragadni, de lerázta magáról, és újra kibotorkált az utcára.

– Hé, lassíts! Lassíts!

Megbotlott a kijárat küszöbében, de a heges arcú, bagós pasas elkapta, és segített visszanyerni az egyensúlyát.

– Tudtam, hogy nincs jól. Várjon! – mondta. – Kerítek magának egy taxit.

Alice ráhunyorított, félve az esetleges látványtól. De sehol egy madár. Pislantott. Még mindig semmi. Kifújta a levegőt, és maga köré fonta a karját.

– Azt hiszem, nem vagyok jól – motyogta.

– Jöjjön. Egy autóval megyünk, és gondoskodom róla, hogy épségben hazaérjen – javasolta a férfi. – Úgy néz ki, mint aki mindjárt elájul.

– Én… nem kell, megvagyok – nyelt egyet a lány.

– Hadd kísérjem haza! – erősködött az ember, és rántott egyet a csuklóján.

– Ne! Komolyan, jól vagyok. A barátnőm még bent van… – A hangja azonban elhalt, ahogy észrevett egy sötét figurát ólálkodni az ablakban. A pasas őt figyeli. Crowley! Visszafordult, és bizonytalanul bólintott.

– Igen, jó lenne, kösz – mondta. A sebhelyes elvigyorodott, és a járdaszegély felé terelte, karját a karjába fűzve. – Még… a nevét se tudom.

– Vincent Kelligan. Hívjon Vinnek.

– Alice vagyok.

– Szép név. Tetszik – válaszolta, mintha kikérték volna a véleményét.

A lány homlokát ráncolva hátranézett. Crowley már elment az ablakból. Megkönnyebbülve megpróbálta kivonni a karját Vinéből, de az annál jobban szorította. Magas volt, és testes: jó húsz-huszonöt kilóval több nála.

– Ugye nem szeretnénk, ha elájulna az út közepén? – kérdezte, miközben átvezette a túloldalra.

– Nem, de…

– Alice!

Hátrafordította a fejét. Jen állt a járdán.

– A barátnőm – magyarázta, és húzni kezdte a férfit visszafelé, a kocsma irányába.

Vin ujjai úgy belemélyedtek karja puha húsába, hogy felszisszent a fájdalomtól. A férfi összeszorította a száját, és vad erővel rántott egyet rajta, ő pedig megbotlott. Vin erre karját a dereka köré fonta, és magához húzta. Alice érezte, hogy forró leheletétől nedves pára csapódik a kulcscsontjára.

– Hé! – kiabált Jen. – Mi a fenét művel?

Alice Vin arcát fürkészte. Igyekezett leküzdeni a hullámokban rátörő pánikot. A férfi már nem mosolygott. Összehúzott szemmel, könyörtelenül vonszolta tovább, de nem egy taxi, hanem egy menő fekete autó felé.

– Szálljon… le rólam! – fulladozta Alice. Crowley szavai visszhangoztak a koponyájában. Veszélyes.

Valami megmozdult elöl a bokrokban. A lány egy arcot pillantott meg a kusza zöld ágak között – egy másik férfit, jóval idősebbet, aki kifejezéstelenül bámulta. Alice segélykérően nézett rá, de az csak alig észrevehetően bólintott, és úgy állt ott, mint egy kukkoló.

Kétségbeesett hörgéssel oldalra vetődött, hogy kibillentse Vint az egyensúlyából, de az vele lendült, és a ruhájába kapaszkodva tartotta meg magát. Alice végre kiszabadította a karját a férfi szorításából, majd az arcába karmolt. Ez az! A sebhelyes felszisszent és feléje rúgott, de a lány a sípcsontjába vágta a cipőjét. Vin szorítása elgyengült, Alice pedig kartávolságon kívülre lendült.

– Alice!

Visszafordult, és megkönnyebbülten felnyögött, amikor meglátta, hogy Jen rohan felé a forgalmas úton.

– Hívom a rendőröket! – kiabált a barátnője. – Az a beteg állat! Kényszerített, hogy…

Alice torkából ekkor éles sikoly szakadt ki, de a hang elveszett a fékcsikorgásban. Elmosódott, fehér fémfolt húzott el mellette, a kocsi festését sárgára színezte az utcai lámpák fénye. Egyenesen Jennek hajtott, és hatalmas puffanással leterítette a lábáról. Az emberi test összeroppanása gyomorforgató hangot adott. Ne! Jen teste nekireccsent a motorháztetőnek, majd lepattant a szélvédőről. Üveg robbant az aszfaltra, a szilánkok a lány hajába és bőrébe fúródtak, amint összetörve az útra csapódott.

– Jen!

Alice odabotorkált a földön heverő véres, kicsavarodott testhez, és a lábába vágó üvegszilánkokkal mit sem törődve térdre vetette magát mellette.

– Jen, Jen, mi van…? Istenem. Istenem…!

Idegein úrrá lett a rettegés, és alig kapott levegőt. Ez nem lehet igaz. Ez nem lehet igaz. Remegő keze vérben csúszkált, megpróbálta elállítani, hogy ne ömöljön tovább, vissza akarta terelni a helyére.

Az emberek kiözönlöttek a kocsmából, döbbenten álltak és bámulták őket. Alice fülét betöltötte a sziréna hangja, úgy hallotta, mintha hol egészen közel, hol meg nagyon is messze vijjogna. Ráébredt, hogy esik. Nagy, kövér cseppek záporoztak a mészárlás helyszínére, csapkodták meztelen lábát és a szivárgó, roncsolt vágásokat a térdén. Megremegett a metsző csapások alatt, és lecsukódott a szeme.

Gyerünk, Jen! – élesztgette a lányt némán. Gyerünk, gyerünk, gyerünk! Ujjai vakon kúsztak fel a nyakáig, ahol kutatóan tapogatóztak. A pulzus halványan dobolt a bőr alatt. Tarts ki, könyörgött. Kérlek…

Amikor a mentősök elrángatták Alice-t Jen mellől, és pokrócba bugyolálták, a tömeg oszladozni kezdett: az emberek fejüket csóválva visszatértek a Zsákbamalac melegébe és biztonságába. De Alice csak a hordágyra emelt alakot látta az út közepén. Az ő hibája volt. Jen azért feküdt ott, mert ő magára hagyta a kocsmában. Ha nem tartott volna Vin Kelligannel… Ha nem lett volna olyan hülye, hogy csatlakozik ahhoz a… bűnözőhöz, akkor Jennek nem kellett volna a védelmére kelnie. Eleve nem is került volna az út közepére.

Túl kába volt ahhoz, hogy összerezzenjen, amikor egy suttogó hang szólalt meg a füle mellett:

– Ne menj haza! Bármit is csinálsz, nem szabad hazamenned. Ott megtalálnak – majd beleolvadt a semmibe.

6

A keze tiszta volt. Ezt biztosan tudta, mivel tíznél is többször megsúrolta az elmúlt három órában. És mégsem volt tiszta. Virágmintás takaróba bugyolálva kuporgott az ágyban, közvetlenül a fejtámlánál, és a tenyerét bámulta. Szinte úszott Jen vérében. Valahányszor behunyta a szemét, már nem a madarakat látta, hanem a vért, ami átitatta vörös ruháját.

Az előtérben fény gyulladt, és hallotta, hogy a lépcső megnyikordul valakinek a lába alatt. Megfeszült, de a fény kialudt, a léptek pedig visszavonultak. Szülei aggódtak miatta. Ezt jól tudta. Amikor felhívta őket a kórházból, azonnal jöttek. Anyja csonttörő öleléssel szorította magához, amíg apja elment beszélni az orvosokkal. Nem, nem lett komoly baja. Nem, a vágásokat a lábán nem kellett összevarrni.

Nem, nem mehetnek be mind Jenhez.

Aztán elvitték a henley-i házba, és ragaszkodtak hozzá, hogy Jen szüleinek is szóljanak – még mielőtt rendőrök keresték volna fel őket a rossz hírrel.

– Harminc éve ismerjük Parkeréket – mondta apja rekedtes hangon, miközben hazafelé autóztak. – Szükségük lesz ránk. – Aztán erőt vett magán, és amikor hazaértek, átment a szomszédba elmagyarázni, mi történt. Felajánlotta, hogy beviszi őket a kórházba, aztán mire órákkal később visszatértek, arca hamuszürke volt, és feldúlt.

– Stabil az állapota – mesélte. – De kómában van.

– Istenem – suttogta Alice. – Kómában?

Anyja ekkor ágyba küldte. Gyerekkori ágyába a gyerekszobájába. Abba az ágyba, ahol ő fejtől, Jen meg lábtól feküdtek, valahányszor kikönyörögték az egymásnál alvást, pedig szomszédok voltak. A szobában, ami még mindig tele volt a régi könyvespolcaival, rajzfüzeteivel és ósdi posztereivel. És hirtelen az egész helyiség baljóslatúvá vált. Azért hagyták volna meg érintetlenül, mert tudták, hogy egyszer úgyis csinál valami hülyeséget, és vissza fog jönni?

De elvileg nem kellett volna visszajönnie. Legalábbis még nem most, és főleg nem egyedül. A barátnők alkut kötöttek, és kézfogással pecsételték meg, mielőtt egyetemre mentek. Miután lediplomáznak, ő és Jen Londonba költöznek, ahol nagyszerű, kreatív munkájuk lesz, hírnevet szereznek, aztán világ körüli útra indulnak. Az első megálló Franciaország. Ellátogatnak a montmartre-i művészsarokra, ahol Jen majd gitározik, Alice meg pénzért portrékat készít a turistákról. Elég naivak voltak ahhoz, hogy higgyenek benne: a szegénység romantikus, ám ennél többről volt szó. Megfogadták, hogy bármi is történjék, mindig visszatalálnak egymáshoz.

Lejjebb csúszott a matracon, és egy nedves orr szuszogott a fülébe. Bo, a dundi westie volt az, akit tizenkét éves korában kapott. Egyértelmű volt, hogy a terrier valamivel vékonyabb húga, Ruby sem lehet messze. Londonban az volt a legrosszabb, hogy nem lehettek vele a kutyái. Bo elhelyezkedett az ágyon, és ahogy Alice a légzését hallgatta, érezte, hogy sajátja is lecsillapodik.

Amikor az ajtócsengő hangja megtörte a csendet, Alice megmerevedett, a kutya pedig felugrott mellőle. Ruby odalenti izgatott csaholásán keresztül a lány elkapta anyja néhány felhallatszó szavát.

– Borzasztó… kómában… igen, biztos úr… egy teát…

Amikor a hálószoba ajtaja megnyikordult, Alice megfeszült, de ismerős alak hajolt be rajta: százötven centi magas, kontyba fogott, őszülő szőke hajú apró asszony.

– Anya!

Anyja besietett a szobába, Alice pedig megpróbált az arcára összpontosítani a gyenge fényben.

– Egy civil ruhás rendőr van itt, kedvesem. Csak beszélni szeretne veled a balesetről. Akarod, hogy itt maradjak veled?

Alice megrázta a fejét, anyja pedig olyan együttérzően mosolygott, hogy az már fájt.

– Akkor hozok egy jó édes teát. Gyere, Bo, hagyjuk Alice-t!

Kivezette az öregedő kutyát a szobából, és eltűnt. Aztán egy másik alak jelent meg. Magasabb, sötétebb, ijesztőbb.

– Te? – Alice lélegzete elakadt.

Crowley bólintott.

A lány azonnal az ágy melletti éjjeliszekrényen álló kislámpához kapott, és a szobát hirtelen elöntötte a sárga fény. A kapcsolókattintásnyi pillanat alatt Crowley közelebb húzódott, és úgy állt az ágy fölött, mint egy nagy fekete varjú. Alice talpra kecmergett, a férfi kabátjára fény vetült. Az anyag nem is fekete volt, hanem a legsötétebb hínárzöld. Épp, mint a hosszú, sűrű szempillák keretezte szeme, amely jelenleg a lányt vizsgálgatta.

Ő? Hogy rendőr lenne?

– Nem vagyok rendőr – szólalt meg, mintha csak a gondolataiban olvasott volna.

– Nem vagy… – csuklott el a lány hangja.

És Alice-ben hirtelen tudatosult, hogy egyedül van valakivel, aki egész nap követte, és beügyeskedte magát a szülei otthonába.

– Tűnj el! – nyögte ki. – Ha nem, én becsszóra…

Felugrott az ágyra, és megint a lámpa után kapott. A melléhez húzta, és felkészült, hogy megsuhintsa. Egy koppanás, és a szoba sötétbe borult. Kihúzta a csatlakozót!

– Basszus!

A földre szökkent, szétrántotta a függönyöket, mire a fakó holdsugár belehasított a szoba sötétjébe.

– Tudom, mit láttál ma este – szólalt meg a férfi. – Tudok a madarakról.

Alice kezéből kiesett a lámpa. Bármire számított, csak erre nem. A matracra roskadt, és egész testében megfeszült, ahogy Crowley közelebb lépett, de az felemelte a kezét, hogy jelezze, nem akarja bántani.

– Ki vagy te? – követelt választ a lány. – És honnan tudod, mit láttam?

A férfi felmérte tekintetével.

– Mondd, Alice! Hiszel te a mágiában?

A lány szeme oldalra villant, és amikor összenéztek, elkapta a hisztéria. Mágia? Te jóisten! A pasas legalább olyan bolond, mint ő maga.

– Persze mi nem hívjuk mágiának. De egyelőre a legegyszerűbb magyarázat is megteszi. A madarak, amiket láttál – kissé eltorzult az arca –, mágikusak.

Alice összehúzta a szemeit.

– Valaki elmondta, mi? Kivel beszéltél? Ezt csak azok… Valamelyik iskolatársammal?

A férfi sóhajtott, és leereszkedett a szoba sarkában álló műanyag székre, lábát elegánsan keresztbe vetette.

– Úgy tűnik, hogy figyelemre méltóbb vagy, mint amilyennek látszol – mondta vontatottan, és ezzel kiérdemelt egy szúrós pillantást. – Puszta szemmel látod a láthatatlan madarakat. Ez mágia, Alice. Te… egy madarász vagy.

Hosszú, döbbent csend állt be, amelyet végül a lány nevetése tört meg.

– Mi olyan vicces? – kérdezte Crowley.

Alice válla hevesen rázkódott, ahogy a nevetés majdnem átment sírásba. Az egész… Sylvie, a madarak, Jen balesete, hogy majdnem berángatta egy idegen a kocsijába. Ez már túl sok volt.

Mély levegőt vett, és megtörölte a szemét.

– Az egész nyamvadt életem.

A férfi már nyitotta volna a száját, de ő közbevágott.

– Kérlek! Hagyj békén! – Előrángatta anyja tartalék papucsát az ágy alól, és belebújt. – Nem tudom, ki vagy te, nem tudom, mit akarsz, és tudod, mit? Nem is érdekel. Csak tűnj el! Én ezt nem bírom tovább! Az elmúlt huszonnégy órában meghalt egy ember a karomban, és nem biztos, hogy a legjobb barátnőm túléli az éjszakát.

A férfi elhátrált, és Alice egy másodpercre már azt hitte, hogy távozik. De csak a ruhásszekrény felé fordult, és ujjaival megcirógatta a szélét.

– Az ajtó arra van – mutatta Alice a helyes irányt.

Crowley némán megsimogatta a fogantyút, majd felrántotta a szekrényajtót.

A lány felugrott az ágyról.

– Az egész ismeretségünk rosszul kezdődött – mondta a férfi –, de azért jöttem, hogy segítsek.

– Mégis miben? – kérdezte a lány emelt hangon, miközben odaugrott és rácsapta a szekrényajtót régi, tinikori ruháira.

– Vincent Kelligannel szemben – bökte ki Crowley váratlanul.

A lány szeme elkerekedett.

– A perverz a kocsmánál? Mi van vele?

– Örülök, hogy hallgattál rám, és nem mentél vissza a lakásodba.

– Az te voltál? – Megrázta a fejét. – Azért nem mentem vissza, mert anyu ragaszkodott hozzá, hogy velük jöjjek. Semmi köze nem volt hozzád.

– Legalább egyvalaki észszerűen gondolkodott. Az ember azt hihetné, hogy a józan ész nálatok nem családi vonás.

– Na igen, de engem adoptáltak – vágott vissza a lány.

A férfi ezt eleresztette a füle mellett.

– Sylvie tudta, hogy azonnal veszélybe kerülsz, amint megkapod a madártollat, ezért megígértem neki, hogy vigyázok rád. Vin Kelligan el akar kapni, Alice. És újra próbálkozni fog.

– Aha, és mégis ki a halál ő, és mit akar? Nőt szerezni egyszerűbben is lehet, mint emberrablással!

Crowley rezzenéstelen arccal nézett rá.

– Gyere velem! Elviszlek valahová, ahol nem találhat meg!

– Mi? – pislogott Alice zavartan.

– Ha itt maradsz, azzal a szüleidet is veszélybe sodrod. – A férfi hangja sürgetőbbé vált. – Ezen a lakcímen Vin Kelligan szervezete hamarosan rád talál.

– Mit süketelsz?

– És ami a barátnődet, a kómába esett lányt illeti – erőltette. – Én segíthetek, hogy megmentsd.

– Jent? – kérdezte Alice meglepetten.

Crowley bólintott.

– Gyere velem, és én elmondom, mi az egyetlen lehetséges módja, hogy életben maradjon.

– Hová menjek veled?

A férfi a szekrényre mutatott. A lány rábámult.

– A legjobb barátnőm kómában van, te meg azt akarod, hogy Narniát játsszak itt? Menj a jó édes…!

Crowley újra felrántotta az ajtót, és Alice-nek torkán akadt a szó. A szekrény, amely pár pillanattal azelőtt még régi ruhákkal volt tele, most üresen tátongott. Semmi nem volt benne, csak a kongó, sötét űr.

– Velem jössz? – kérdezte Crowley egész szelíden. – Hogy megmentsd a barátnődet.

Talán az üres szekrény tette, vagy a letaglózó bánat, de a lány úgy érezte, hogy a józan esze már amúgy is rég elhagyta, így hát csak bólintott és előrelépett. Alig hallotta a mögöttük becsukódó ajtó kattanását.

A sötétség azonnal elnyelte, a lába megrándult és a semmiben kapálózott. Eltűnt a padló – Alice zuhant! Pánikba esve Crowley felé lódult, és a kabátjába csimpaszkodott.

Megint kalimpált egyet a lábával, de nem tudott szabadulni a bizarr valóságtól. A semmin állt. De mégsem zuhant le. Jeges, felfelé irányuló szélrohamok csapkodták onnan, ahol a padlónak kellett volna lennie. A szél körülötte és rajta keresztül örvénylett, a csontjáig hatolt a vékony hálóingen keresztül.

Haját arcába, szájába, szemébe fújta a süvítő szél. Alice félresöpörte, Crowley meg hátradőlt, és úgy húzta őt is magával, mint a kabátjára telepedett tapadókagylót, és újra az ajtó felé fordult. Belökte az ajtót, amely kitárult. A lányt elvakította a fény, és eleresztette az ügyetlenül szorongatott kabátot. Kibotorkált a világosba, és térdre rogyott. A padlóra. Most már újra volt alatta padló.

Kinyitotta a szemét. Piszkos, sárga linóleumot látott. Összeráncolta a homlokát. A régi szobájában sötét rózsaszín, mintás padlószőnyeg volt, ami egy évtizede még menőnek számított. De hogyan…?

Felkapta a fejét. Teljesen érthetetlen módon számos paradicsomos babkonzervet látott. Hosszú polcokon sorakoztak. Kész tésztaételek, tasakos ramenek, konzervlevesek, vagdalt marhahúsos dobozok garmadája. Konzervkajákkal megpakolt polcok magasodtak fölé, ő pedig hátrahőkölt.

– Hová lett a szobám? – kérdezte, és meg sem próbálta elnyomni a hangjából feltörő pánikot.

Crowley vigyorogva mellé huppant.

– Mágia. Én megpróbáltam elmondani, de nem akartál meghallgatni. A szekrényedben tényleg mágikus átjáró van, és mi beléptünk rajta, Alice. – Felállt. – Isten hozott Narniában!

A lány utánabámult, ahogy megindult a polcok között. Fejük fölött zümmögve, vibrálva életre kelt egy lámpa, még több polcot és még nagyobb darab piszkos linóleumot világítva meg.

Alice kábultan talpra állt, és kényszerítette magát, hogy kövesse a férfit. A polcok sora elkanyarodott, és egy pénztár jelent meg előttük, amely mögött beesett arcú lány állt.

– Vesztek is valamit, vagy mi lesz? – kérdezte.

Alice elképedve megrázta a fejét, a lány pedig sóhajtott egy nagyot, és elfordult.

A plafonról piros táblák lógtak, és ellenszenves nagybetűkkel üvöltötték a képébe, hogy EGYET FIZET, KETTŐT VIHET!!! Nyelt egyet, továbbsietett, és nekiütközött egy fonnyadozó gyümölcsökkel teli drótkosárnak. BANÁN –50%! – hirdette rajta a felirat. Alice mély levegőt vett.

Ez a Narnia egy koszfészek.

7

Crowley a bolt előtti járdán várta. A kirakat pulzáló, fluoreszcens fényei (NONSTOP HÍRLAP) a vállán és a hátán villództak, mintegy piros és kék színekben fürösztötték.

Alice megborzongott, mire a férfi ránézett. A lány egy pillanatra azt hitte, hogy felajánlja neki a kabátját, de csak továbbindult az utcán.

– Hé! – kiáltott a lány. – Most meg mi a túró van? – Utánaszaladt, közben átkozta az anyját, hogy papucsot kölcsönzött neki valami praktikusabb lábbeli helyett.

Elsietett a lehúzott redőnyű boltok mellett, utakon vágott át, amelyek a rablók és gyilkosok körében oly népszerű szűk, piszkos sikátorokba vezettek. Kocsik húztak el mellette vakító fényszóróval, bömbölő motorral. Egy közeli kocsma ajtajából füttyszóval kísért harsány nevetés és vidám kiáltozás fogadta: „Eltévedtél, picim? A diliház amarra van!” Alice próbálta meg sem hallani a részegeket. Még csak nem is hibáztatta őket, elvégre hogy nézhetett ki?