CSALÁDHATÁROZÓ

A sokszínűség pszichológiája

Szerkesztette:
BÁTKI ANNA és M. RIBICZEY NÓRA

Lektorálta: Dr. Barát Katalin

© Bátki Anna és M. Ribiczey Nóra, 2021

© Bátki Anna, Bogár Zsuzsa, Boros Boglárka, Cs. Ferenczi Szilvia, Danis Ildikó, F. Lassú Zsuzsa, Faix-Prukner Csilla – Rózsa Krisztián, Hegedüs Réka, Herczog Mária, M. Ribiczey Nóra, Nagy Beáta Magda, Nguyen Luu Lan Anh – Boreczky Ágnes, Pilinszki Attila – Gyetvai Anna, Prónay Beáta – Gombás Judit, 2021

© Open Books, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Borítóterv Kathi Zsolt

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Tördelés Farkas Milán

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-168-9

Tartalom

Előszó

1. fejezet: Danis Ildikó: A változó család – Alkalmazkodás és változás térben és időben

2. fejezet: Pilinszki Attila – Gyetvai Anna: Ami elválaszt, és ami összeköt – Elvált családok, közös szülőség a válás után

3. fejezet: Hegedüs Réka: Amikor egyedül kell, hogy menjen – Az egyszülős családok

4. fejezet: Bogár Zsuzsa: Átláthatatlan káosz helyett harmonikusan összerakott egész – A mozaikcsaládok

5. fejezet: Nagy Beáta Magda: Csak te meg én – Családok gyerek nélkül

6. fejezet: Cs. Ferenczi Szilvia: Amikor a tudomány besegít – Asszisztált reprodukciós eljárással fogant gyerekek és családjaik

7. fejezet: Faix-Prukner Csilla – Rózsa Krisztián: A sokszínű gondoskodás – Szivárványcsaládok

8. fejezet: Bátki Anna: Amikor a gyerekek és szüleik egymásra találnak – Az örökbe fogadó családok

9. fejezet: M. Ribiczey Nóra: Befogadlak, bármerről jössz, elengedlek, ha jó helyre mész – A nevelőszülői családok

10. fejezet: Nguyen Luu Lan Anh – Boreczky Ágnes: Világok között – Többkultúrájú családok

11. fejezet: F. Lassú Zsuzsa: Érzékeny egyensúly – Családok mentálisan sérülékeny szülőkkel

12. fejezet: Boros Boglárka: Amikor máshol landol a repülő… – Eltérő fejlődésmenetű vagy krónikus beteg gyerek a családban

13. fejezet: Prónay Beáta – Gombás Judit: Leküzdve az akadályokat – Fogyatékos szülő a családban

14. fejezet: Herczog Mária: Családok veszélyben, veszélyeztető családok

Hivatkozott irodalom

Ajánlott irodalom

Fogalomtár

A kötet szerzői

Jegyzetek

Előszó

Napjaink tudományos áttörései, mélyreható társadalmi változásai, az egyéni és társas identitást egyaránt érintő generációs folyamatai elkerülhetetlenné teszik a család fogalmának újragondolását. Magyarországon az utóbbi években a közpolitika és a közbeszéd középpontjába került a család lehetséges definícióiról szóló vita.

Kötetünkben arra tettünk kísérletet, hogy kifejezetten szakmai, elsősorban pszichológiai szempontból mutassunk be különféle családmodelleket, támpontokat nyújtva a családokkal foglalkozó szakembereknek, döntéshozóknak, kutatóknak. Reményeink szerint azonban a könyv fejezetei felkeltik az adott családmodell által érintett szülők, nagyszülők, vagyis a szélesebb nyilvánosság érdeklődését is.

Segítő szakmában dolgozva nap nap után találkozunk családokkal. Látjuk, milyen sokfélék, milyen különböző okokból jönnek létre, mennyire változatosak a tekintetben is, hogy kikből áll a család, vagy éppen milyen átalakuláson mentek keresztül keletkezésük óta. Amikor pszichológushallgatóknak tartottunk gyakorlatokat családi témakörökről, szembesültünk azzal, hogy nem tudunk a kezükbe adni átfogó magyar nyelvű irodalmat, amelyből hiteles információkat szerezhetnének arról, mik a különböző családtípusok sajátosságai, milyen terhekkel néznek szembe, milyen örömöket élnek át, mik a legjellemzőbb folyamatok, amelyek ismerete elakadás esetén kirajzolja a segítségnyújtás lehetséges irányait is. Együtt vettünk részt egy rádióinterjúban, amelyben szintén a családok voltak fókuszban, a diskurzus az örökbefogadásról, a szivárvány- vagy a mássággal érintett családokról szólt. Ez szintén ráirányította a figyelmünket arra, hogy nemcsak leendő és gyakorló szakembereknek, hanem talán szélesebb körnek is érdekes lehet egy olyan kiadvány, amely az egyes családtípusok vonatkozásában összegzi a tudományos ismereteket. Megálmodtuk, hogy összeállítunk egy könyvet, amelyben egy-egy fejezet foglalkozik egy adott családtípussal. Lelkesen kezdtük felkutatni a szerzőket, és nagy örömünkre igenlő válaszokat kaptunk a felkérésekre. Olyan szakembereket sikerült bevonnunk a munkába, akik közül sokan egyetemi oktatásban vesznek részt, emellett gyakorlati tapasztalatuk is van a családokkal. Hálásan köszönjük szerzőinknek az együttműködést, s hogy azt éreztük, az ő szívügyük is ennek a kötetnek a létrejötte. Nem tudtunk minden családtípusról írni: a mindennapokban jóval színesebb és összetettebb a kép az általunk tárgyaltaknál. Mindazonáltal bízunk abban, hogy a kötet hasznos segítséget ad a gyerekekkel, családokkal foglalkozó szakembereknek, legyen szó segítő szakmáról, oktatásról, nevelésről, egészségügyről, szociális munkáról, s hogy rajtuk kívül szívesen forgatják a laikus érdeklődők is, a családok sokszínűségének egyfajta tudományosan megalapozott, hiteles összefoglalójaként.

Bátki Anna és M. Ribiczey Nóra

DANIS ILDIKÓ

1. FEJEZET

A változó család – Alkalmazkodás és változás térben és időben[1]

„A család egyetemes, minden társadalomban
és kultúrában létező intézmény. …
Nagyon sokféle család létezik.”
(Somlai, 2013, 17. o.)

Lehet-e definiálni a családot?

A család fogalom- és jelenségköre a legtöbb tudományágban és gyakorlati szakterületen nyilvánvaló jelentőségű. Azt is hihetnénk, hogy egy ilyen egyszerű fogalom meghatározása egyértelmű, miközben az értelmezések fókuszpontjai az egyes területek képviselői számára hangsúlyosan eltérhetnek. Hogy ez mennyire igaz, lássunk néhány példát (Crosbie-Burnett – Klein, 2009 nyomán) a különböző nézőpontok színességének illusztrálására! Egy biológus számára a család a genetikailag kapcsolatban álló egyedek csoportja, míg egy jogász a fogalmon a jog által éppen aktuálisan meghatározott kapcsolati rendszert érti. A közgazdaságtan hagyományosan a gazdasági (fogyasztási és beruházási) döntések egységének tekinti a családot, amelynek tagjai a munkaerőpiacon értékesítik munkaerejüket, tudásukat. A szociológia számára a család a társadalom legkisebb egysége, olyan közösség, amelynek közös élettörténete van, és tagjai biológiai vagy akár megegyezéses alapon alkotnak csoportot. A szociológia és a demográfia számára a családok sokszínűsége alapvetően a szociodemográfiai változók (életkor, nem, lakóhely típusa, iskolázottság, kultúra, társadalmi osztály, vallás stb.) alapján értelmezett. A pszichológiában – ahol a megfigyelés alapegysége inkább az egyén – a család már egy magasabb szerveződési szint, amely mint elsődleges társas környezet befolyásolja az egyének fejlődését és az egyénen belüli pszichológiai folyamatokat. E nézőpont szerint „a család olyan egyének csoportja, akik érzelmi, kognitív és viselkedéses szinten is kapcsolódnak egymáshoz, attól függetlenül, hogy milyen jogi kötelék fűzi őket egymáshoz és hol élnek fizikailag […]” (Crosbie-Burnett – Klein, 2009; 38. o.), akár még az elhunyt családtagokat is beleértve a család fogalomkörébe.

A család meghatározása tehát egyáltalán nem könnyű kérdés. Az egyes tudományágak, sőt azon belül az egyes irányzatok sem feltétlenül értenek egyet a család fogalmában, vagy épp nagyon is máshová helyezik a hangsúlyt (példaként erre lásd a keretes szöveget a pszichológiában ismert fontosabb nézőpontokról).

Napjaink néhány fontos családelmélete a pszichológiában

A következőkben Crosbie-Burnett és Klein (2009) összefoglalása alapján, azt némileg kiegészítve sorolunk fel néhány ismert pszichológiai elméletet a családdal és a családon belüli interakciókkal kapcsolatban.

A szociális-kognitív tanuláselmélet (például Bandura, 1986 nyomán, magyarul lásd még Atkinson – Hilgard, 2005) az egyes viselkedésformákkal, az azokat kiváltó környezeti (legtöbbször társas) ingerekkel, az ingerekre adott válaszokkal, jutalmazással és büntetéssel, a megfigyeléses tanulással és a tanulást kísérő kognitív folyamatokkal foglalkozik. Az elmélet szerint a családi viselkedésformák tanultak, az egyének tudatosan és racionálisan mérlegelnek és viselkednek, hogy kielégíthessék fizikai, pszichológiai és érzelmi szükségleteiket, a jutalmak irányában cselekszenek, és próbálják elkerülni a büntetéseket. A családtagok folyamatos interakcióban állnak egymással és befolyásolják egymás cselekvéseit és kognitív folyamatait.

A szociobiológiai teóriák (összefoglalás: Nielsen, 1994; magyarul lásd még Bereczkei, 2003; Gyuris – Meskó, 2016) a viselkedés biológiai alapjainak tanulmányozására invitálnak az evolúciós elmélet összefüggéseit szem előtt tartva. A megközelítés szerint a megfigyelhető humán viselkedés a genetikai/biológiai (nature) hatások és a társas/környezeti (nurture) hatások interakciói révén értelmezhető. Az evolúciós pszichológia szempontjából a családdá alakulás, valamint a családon belüli döntések és folyamatok a túlélést szolgálják. A társválasztás, a termékenységi döntések és a szülői stratégiák is értékelhetők a szociobiológiai keretrendszerben.

A kötődéselmélet (Bowlby, 1969 nyomán, magyarul lásd még Tóth, 2011, 2020; Hámori, 2015) a szülő–gyermek kapcsolatban kialakuló kötődési mintázatokkal, azok életúti hatásaival, illetve transzgenerációs átadásával foglalkozik. A család biztonságteremtő és gyermeknevelési funkciójához (lásd később) kapcsolódó fő fogalmak: az elsődleges gondozó, a szülő–gyermek interakciók kölcsönössége, az egyén és a gondozója közötti kapcsolatról kialakított úgynevezett mentális munkamodell és a változás lehetőségei az életúton, a közelségkereső és az explorációs (a világ felfedezésére irányuló) viselkedésformák, valamint a kialakuló kapcsolatok kulturális, nemi és életkori meghatározói. Fontos, hogy a korai családi hatások során milyen kép alakul ki az egyénben önmagáról, a családtagjairól, a kapcsolatairól és a családot körülvevő világról. E mentális reprezentációk nagyban befolyásolják, de nem determinálják a későbbi közeli kapcsolatokat. A biztonságos kötődés általános védőtényező az életúti fejlődésben. A negatív kötődési tapasztalatok, a kapcsolati traumák mind informális, mind pedig formális segítő kapcsolatokban feldolgozhatók, reparálhatók az életút során.

A családi kommunikációelmélet követői (például Bateson, 1972; magyarul lásd még Buda, 1974/1986) kifejezetten a családtagok között lezajló (verbális, nonverbális és érzelmi) kommunikáció és információáramlás folyamata és dinamikája, mintázatai iránt érdeklődnek. A kommunikációs viselkedés jelentését nagyban meghatározza a környezeti, így a kulturális kontextus is. Az ismétlődő kommunikációs minták kognitív sémákat, szabályokat, forgatókönyveket, szerepeket, pozíciókat és mindezek révén kapcsolati jellemzőket határoznak meg. Az irányzat egyik korai érdekes megfigyelése a double bind kommunikáció (kettős kötés), amikor a verbális és a nonverbális kommunikáció nincs összhangban, sőt akár ellentétes egymással (például: Az anya meglepődve és nem örömteli arckifejezéssel mondja fiatal felnőtt fiának, aki három órával későbbre ígérte az érkezését: „De örülök, hogy hamarabb érkeztél!”).

A családi rendszerelmélet (lásd magyarul Goldenberg – Goldenberg, 2008) a családot élő rendszernek tekinti, amelynek alrendszerei és kapcsolatban álló elemei (tagjai) vannak. A rendszerelemek (tagok, diádok, triádok stb.) között, illetve a család és a környezete között is határok húzódnak. A család visszajelző (feedback) folyamatok segítségével törekszik egyensúlyra, illetve változással alkalmazkodik a környezeti megpróbáltatásokhoz. (E folyamatokról részletesen lásd később egy alfejezetben.)

A család és a fejlődés ökológiai teóriája (Bronfenbrenner, 1979, 1986, magyarul lásd még Danis – Kalmár, 2020a) szerint a család az egyének legfontosabb mikrokörnyezete más közeli és távoli környezeti ágensek (szomszédok, munkahely, kultúra, természet stb.) mellett. A család folyamatosan interakcióban áll a környezetével, alkalmazkodik a környezet kihívásaihoz. A változások az időben (kronoszisztéma) is nyomon követhetők. Egy család és annak tagjai a saját életútjukon, illetve a történelmi időben is interakcióba lépnek a szintén folyamatosan változó környezettel, a környezeti ágensek pedig jelentősen befolyásolják a család és a családtagok fejlődését.

A családi fejlődéselméletek (életciklus-, életút-, élettörténet-modellek, például Carter – Goldrick, 1990; Baltes et al., 2006; Elder – Shanahan, 2006; lásd bővebben Danis – Kalmár, 2020a) azt vizsgálják, hogyan változnak a családok és a kapcsolatban lévő családtagok az időben. A fejlődési történetben szakaszokat, állomásokat, ciklusokat, átmeneteket, időbeli és szekvenciális normákat elemeznek. Úgy vélik, hogy a fejlődés során megélt változások a család szerkezetében és működésében az alkalmazkodást szolgálják. Nagyon más feladatokkal kell megküzdenie például egy kisgyermeket és egy serdülőkorú gyermeket nevelő családnak: más feladataik, szerepeik, pozícióik vannak, mások az együttélés szabályai, általános rutinjai, forgatókönyvei. Mindez pedig függ attól is, hogy épp a XIX. század végi Londonban vagy a XXI. század eleji Budapesten figyeljük meg a családokat.

A családi életformákat és magát a család fogalmát a kultúra, a társadalmi berendezkedés és a történelmi idő is átszínezi (lásd későbbi alfejezeteket), mindez pedig jelentős hatással van a családokról alkotott közfelfogásra, így a családfogalom értelmezési köre folyamatosan fejlődik és változik. Míg az euroamerikai kultúrkör történelmének korábbi szakaszaiban a családdal foglalkozó elméletalkotók sokkal szűkebb definíciókat használtak a család fogalmára, a demográfiai trendek és az általános nézetek, ideológiák változásaival mára jelentőssé és elfogadottá vált a családformák és a család jelenségkörének diverzitása, sokszínűsége.

Mint számos más témában, e kérdéskörben is kulcsfontosságú a családelméletek és a családokkal kapcsolatos intervenciók (döntések, beavatkozások) közötti hidak megteremtése, a tudomány, a társadalmi közgondolkodás és a gyakorlati munka interakciója. Például rendkívül fontos, hogy az orvoslás, a pszichológia vagy épp a (gyógy)pedagógia hogyan gondolkodik a családról, a családi kapcsolatokról és ezek jelentőségéről az egyén életében, mivel e szemlélet fogja meghatározni a fizikai és a mentális fejlődés és jóllét gyakorlati támogatásának formáit. Példaként említhetjük a gyermekjólét/gyermekvédelem vagy a (gyógy)pedagógia területén a „team around the child/family” megközelítés (Institute of Public Care, 2012; Limbrick, 2007) vagy épp a „kora gyermekkori családközpontú intervenció” (Czeizel – Kemény, 2015) szemléleti kereteit. A jog (Kriston, 2018) vagy a szociálpolitika (Mélypataki, 2013) családfogalmának alakulása is rendkívül fontos, mivel a családról való gondolkodás keretrendszere egy sor családpolitikai döntést, beavatkozást (kiemelve a jóléti intézkedéseket, segélyezési rendszereket vagy egyéb családtámogatásokat) implikál és befolyásol a családok mindennapi életében.

Az előbbiek alapján az egyik leginkább előrevivő gondolat, ha a család fogalmára szociális konstrukcióként tekintünk, amit bizonyos kultúrkörben, bizonyos történelmi időszakban az emberek bizonyos csoportjai alkotnak megfigyeléseik és az interakcióik mintázatai révén, ezzel adva jelentést a társas kapcsolataiknak, a körülöttük élőknek és a közvetlen környezetüknek (Cheal, 2008). A fogalom definiálása erőteljesen meghatározott a megfigyelés vagy az alkalmazás célja, a tudományos keretrendszer és nem utolsósorban a társadalmi, kulturális és történelmi kontextus szempontjából.

A következő alfejezetben áttekintjük a család jelenségkörének e térbeli (kulturális és társadalmi) és időbeli (történelmi korszak) „meghatározottságának” néhány érdekes összefüggését.

Családok térben és időben

Talán könnyebb azonosulnunk azzal, hogy a család fogalma és jelenségköre szociális konstrukció, ha megvizsgáljuk, milyen családformákkal és -szerveződésekkel találkozhatunk különböző tér- és időbeli kontextusokban. Mivel a családelméletek és a családpszichológia egyik bölcsője az Amerikai Egyesült Államok, és mivel számos összehasonlító vizsgálat vette górcső alá a kollektivista vs. individualista kultúrák családformáit, ezért kulturális és időbeli kitekintést is teszünk nemcsak az európai és a magyarországi, hanem az észak-amerikai és az ázsiai kultúrkörök család fogalmának alakulására. Ezután részletesen ismertetjük a világban, és főleg Európában és Magyarországon megfigyelhető demográfiai trendeket, amelyek jelentősen befolyásolják az egyes családformák jelenlegi sokaságát.

A következő alapfogalmak (Knox, 1988; Bodonyi et al., 2006; Szabóné Kármán, 2004) szükségesek a továbbiak megértéséhez. A származási család az a környezet, ahová az egyén beleszületik, míg a saját (létesített) család fogalma az egyén által kialakított, többnyire valamilyen párkapcsolati formán alapuló (vér szerinti vagy fogadott), gyermeket nevelő családra vonatkozik. A néprajzi, kulturális antropológiai megközelítésekkel (lásd Bodonyi et al., 2006; Szabóné Kármán, 2004) párhuzamosan az észak-amerikai Murdock (1960, In: Cheal, 2008) három családtípust határozott meg az 1960-as években. Ezek a következők voltak:

1. A monogám, vagyis egyetlen párkapcsolaton alapuló nukleáris családot, amely a múlt évszázadban, Európában és Észak-Amerikában is a házasságot kötött nő és férfi, valamint gyermekeik képében volt leírható, Murdock az 1950–1960-as években még univerzálisnak tartotta a világ legtöbb részén. Az elmúlt évtizedekben ez a megközelítés sok szempontból megváltozott (lásd részletesen a későbbi alfejezeteket).

2. A néhány kultúrában még megtalálható poligám családok esetében egy személy több személlyel köt házasságot, és így több nukleáris család alkot egy hálózatot. A poligün családokban – amelyek nagy része eltűnt a modernizációval, de még mindig fellelhető néhány közösségben, például szubszaharai Afrikában vagy Togóban (Cheal, 2008) – egy férfi több nővel köt házasságot, és több nőnek gyermekeket nemz. A poliandrén családok előfordulása, ahol egy nő több férfival él együtt, még az előbbinél is ritkább.

3. A kiterjedt családban szintén több nukleáris család kapcsolódásáról van szó, azonban ez generációs, szülő–gyermek viszonyrendszerek alapján történik.

A nukleáris és a kiterjedt család különválasztása kiemelt a szociológiában, és emellett fontos – kultúránként különböző hangsúllyal – a rokonság fogalma is, amelybe egyenes és oldalági hozzátartozók, illetve akár a család döntése alapján választott tagok is tartozhatnak.

A néprajzban és a kulturális antropológiában a házastárs megválasztása szerint (Bodonyi et al., 2006) endogám házasságnak nevezzük, amikor a házastárs ugyanabból a társadalmi csoportból, törzsből, településről származik, míg az exogám házasság esetén csak más közösségekből választható a házastárs. A történelmi, jogi megközelítés a családon belüli hatalmi befolyás szerepköreit is vizsgálja. Kultúrkörünkben, de akár Kelet-Ázsiában is elsősorban patriarchális családról beszélhettünk a történelem során, amikor is a vagyon és a családon belüli hatalmi viszonyok az apai ágon öröklődtek. Más kultúrákban, a matriarchális családszerveződésben, mindez az anya jogán és ágán történt. Jogi szempontból az egyenes ági leszármazottak a magcsaládot/származási családot alkotják, míg a rokonság az oldalági kötelékekre alkalmazott jogi fogalomkör.

Mivel a két elemzési szempontunk (tér és idő) vertikális és horizontális, elemzésünkben az egyes kultúrkörök időbeli változásaira is szeretnénk felhívni a figyelmet.

Az európai és az észak-amerikai kultúrkör családszerveződései a modernizáció előtt és után – az első demográfiai átmenet

Európában és Észak-Amerikában a XVIII. század végétől jelentős változás zajlott le a családok szerkezetében és működésében. Az első demográfiai átmenetnek is nevezett, a XVIII. századtól a XX. század közepéig tartó időszak során a magas termékenységgel és halandósággal jellemezhető társadalmak átalakultak alacsony termékenységgel és halandósággal meghatározható társadalmakká. A technikai és gazdasági modernizáció folyamataival (kapitalizmus, iparosodás, városiasodás, polgárjogok, modern kultúra) párhuzamosan csökkent a halálozási ráta, növekedett a várható életkor, csökkent a születésszám, de a csecsemőhalandóság is (Somlai, 2013).

Az európai kultúrkörben az ipari forradalom után terjedt el a nukleáris családszerveződés. Ekkorra a család közös „termelői egység” funkciója megszűnt, a munkahely és a lakóhely, ugyanígy a köz- és a magánélet szétvált, és ekkortól lett a családnak igazán intim, elkülönült színtere az otthon. A korábbi évszázadokban, az úgynevezett preindusztriális/premodern háztartásokban az otthon legtöbbször a munka helyszíne is volt egyben, sőt nemritkán a háztartásba nemcsak a család, hanem a családot segítő alkalmazottak és akár távolabbi rokonok is beletartoztak. Ez azt is jelentette, hogy rendkívül szűkös volt a privát szféra, nehezen lehetett elkülönülni a család és a háztartás többi tagjától. Leginkább a nagycsaládban, illetve a kiterjedt családban való együttélés volt jellemző. Kultúrkörünkben főleg a patriarchális nagycsaládot értjük a hagyományos családmodellen. A nők itt még a nagycsaládi munkaszervezet tagjai voltak, majd ahogy a modernizáció folyamata során a családról „letöredeztek” az oldalági rokonok, generációk, és megmaradt a család magja (nukleusz; innen származik a nukleáris család kifejezés), illetve a polgárosodással kialakult a polgári család, a nőknek is egészen más szerepkörük lett, gazdasági státusuk is megváltozott, többnyire eltartottak lettek (Somlai, 2013; Cheal, 2008; Bodonyi et al., 2006; Szabóné Kármán, 2004).

A kultúrtörténeti kutatások szerint a polgári házasság és a romantikus szerelem fontosságát a XVIII. századi felvilágosodás hozta, azelőtt – főleg a birtokosrétegekben – a fiatalok a szülői generáció döntései alapján házasodtak, ahol a fő szempont a rang, a presztízs megőrzése, valamint a családi vagyon gyarapítása volt. Ahogy a XIX. századtól a magánélet fő színtere, a zártabb, intimebb családi otthon kialakult, erőteljesen elkezdtek elkülönülni a női és férfiszerepek is. A polgári család modelljében a férfi volt a családfő és a családfenntartó. Főleg a családon kívüli és az üzleti élet irányítása, a család számára fontos javak megteremtése volt a feladata. A férjnek/apának a társadalom előtt képviseleti feladatköre is volt, ezzel egy időben a családon belül is korlátlan volt a hatalma az eltartottak (a feleség és a gyerekek) felett. A nők a családi magánélet szervezésének felelősei lettek. A feleség/anya feladata volt az otthoni harmónia megteremtése és megtartása, a háztartásvezetés (jómódban a cselédség irányítása), a gyermeknevelés, valamint a rokoni kapcsolatok, az idősek és a betegek ápolása. A nemi különbségek kiélezettek voltak a szerepkörökben és a családi funkciókban, és ennek hangsúlyozása a gyerekek szocializációjában is erőteljesen érvényesült. A párkapcsolatot már nem a közös munka alapozta és erősítette meg, mint a korábbi történelmi időkben, és egyébként a kor paraszti kultúrájában, ahol még hosszú időn át a hagyományos nagycsaládi munkaszervezeti forma uralkodott, hanem sokkal inkább a tisztelet, a szeretet és a kölcsönös megbecsülés (Somlai, 2013; Bodonyi et al., 2006).

A XX. század elejére-közepére kialakult és megszilárdult a nukleáris család előbbiekben leírt tipikus életvitele. Bár az elköteleződés alapja a házastársak közötti szerelem lett, a patriarchális családi berendezkedés (a vagyont és a családi hatalmat tekintve) továbbra is jelentős maradt. A család ugyanakkor egyértelműen a magánéleti intimitás színterévé vált. Egészen a második világháborúig jellemző volt a családon belüli és kívüli feladatkörök éles megosztottsága a nők és a férfiak között. A háború után viszont a nők egyre szélesebb rétege állt munkába, mind több nő járt egyre hosszabban iskolába, emelkedett az értelmiségi nők aránya, és elterjedt az úgynevezett kétkeresős családmodell (Somlai, 2013; Bodonyi et al., 2006).

Észak-Amerika városi kultúrájában még az 1950–1960-as években is a Murdock által leírt nukleáris családi berendezkedés volt hangsúlyos. A nők egyértelműen gazdaságilag függtek férjeiktől, mivel nem dolgoztak házon kívül. Az Egyesült Államokban a nők hagyományosan, amint házasságot kötöttek, befejezték a tanulást és a munkát,[2] „karrierjük”, szerepvállalásaik, feladataik egyértelműen az otthon falain belül maradtak (Cheal, 2008).

A férjeiktől való vagyoni függőségük mellett korábban a nők polgárjogai (például választójog, saját munkabér feletti rendelkezés joga) is rendkívül korlátozottak voltak, egyéb jogi kérdésekben is (például családon belüli erőszak, házasságtörés, válás stb. megítélésében) gyakran kettős mérce érvényesült a férfiak és a nők tekintetében (Somlai, 2013; Cheal, 2008). A hatvanas évektől elindult feminista mozgalmak a klasszikus patriarchális családi berendezkedés ellen léptek fel. A feminista társadalomkritika a nők szociális szerepvállalásaival foglalkozott, és a mozgalom tagjai a női egyenjogúságért, a nők gazdasági egyenlőségéért, szexuális jogaiért, az abortusz engedélyezéséért, a válási törvények megváltoztatásáért emelték fel hangjukat (Cheal, 2008; Somlai, 2013). A feminista családelméletekben (összefoglalást lásd Allen – Jaramillo-Sierra, 2015; Allen, 2016) hangsúlyossá vált a családokon belüli szerepek átértékelése, a klasszikus nukleáris család szerepelvárásainak kritikája, a női és férfi nemi szerepek, valamint az ezekkel járó funkciók és feladatok (munka, háztartás, gyermeknevelés, tanulás, karrier stb.) egyenlőségelv (igazságosság) alapján való megítélése. Ugyanis a feminista nézőpont szerint a családi szerepek szociális konstrukciók: „az egyenlőtlenségek társadalmi eredetűek: nem a teremtés során keletkeztek, és nem a biológiai kétneműség következményei” (Somlai, 2013, 45. o.), egyértelműen a kultúra, a történelmi kor és az adott társadalom kontextusában értelmezhetők és értelmezendők. A mozgalom arra biztatta a nőket, hogy aktívan tegyenek családi státusuk megváltoztatásáért.

A XX. század vége felé a kétkeresős családmodell elterjedésével és a női egyenjogúsági mozgalmak kibontakozásával a férfiak kizárólagos családfenntartó szerepe is csökkent, és a családon kívüli és a családon belüli munkamegosztás is egyre inkább egyenlőségelvű (egalitariánus) lett több társadalomban, inspirálva a kétkeresős-kétgondozós családmodell kialakulását (lásd később részletesebben).

Tér és idő metszéspontjaiban: Individualista és kollektivista társadalmak az időben. Kağıtçıbaşı családváltozás-modellje

Çiğdem Kağıtçıbaşı (2017, 2007, magyarul lásd még Kağıtçıbaşı, 2003; Nguyen Luu, 2011) török származású társadalomkutató az 1970-es évektől kezdve foglalkozott a kultúrák közötti különbségekkel a preferált családformák és gyermeknevelési stratégiák kérdéskörében. Kağıtcıbaşı a családot olyan társadalmi egységnek fogja fel, amely alkalmazkodik a társadalmi berendezkedéshez, normákhoz, értékekhez, és mivel mindezek folyamatosan változnak, a családot is egy folytonosan változó konstrukciónak tekinti.

Véleménye és megfigyelései szerint az individualista nyugati (főként észak-amerikai és nyugat-európai) kultúrák általános jellemzője az egyéni és a családi függetlenség, amikor is érték az önállóság, az autonómia, a pragmatikusság, a produktivitás és a hatékonyság. Ezzel szemben a kollektivista, például kelet-ázsiai kultúrák családszerkezete és preferenciái más „törvények” szerint alakultak ki. Az ázsiai kultúrákban a kölcsönös függőség, kiterjedt család és a többgenerációs együttműködés az az életforma, amely a leginkább elősegítette a család gazdasági egyensúlyát, sikereit.

Kağıtçıbaşı (2017) már az 1970-es évektől kezdődően empirikus munkát folytatott egy interdiszciplináris munkacsoportban, amelyben nyugati és keleti társadalmakat (több mint húszezer válaszadó nő adatait) hasonlítottak össze a gyermekvállalási motivációk, a gyerekeknek és a családnak tulajdonított értékek és a termékenységi preferenciák szempontjából. A gyermekvállalási döntések hátterében három lényeges szempont körvonalazódott az elemzések során: 1. a haszonelvű szempontok, vagyis a gyerekek gazdasági értéke; 2. a gyerekek pszichológiai értéke; és 3. a fiúgyermek-preferencia témakörei. Az 1970-es években – amikor az ázsiai kultúrák nagy részében még nem volt elterjedt az általános nyugdíjrendszer – a kevésbé fejlett országokban és főleg vidéken a gyermekvállalás mindenképpen gazdasági jelentőséggel bírt, mivel a szülők öregkorára a következő nemzedék tudott anyagi biztonságot nyújtani. Ez egyben a magasabb gyermekszámmal és erőteljes fiúgyermek-preferenciával is együtt járt, mivel egy patriarchális társadalomban elsősorban a fiú képes gazdasági biztonságot teremteni a saját és a származási családja tagjainak egyaránt. A nyugati kultúrákban, és főleg a városokban ezzel szemben már az 1970-es években is a gyermek pszichológiai értéke volt a legkifejezettebb szempont a gyermekvállalásban. Praktikusan ez a vállalt gyerekek számában is megmutatkozott (kevesebb gyermek), és a preferált családformákkal és -működéssel (nukleáris család) is szervesen összefüggött. Az 1960–1970-es évek modernista gondolkodói azt feltételezték, hogy a preferált családformák és családi működés idővel a fejlődő országokban is a nyugati kultúrák mintáihoz fognak közelíteni (konvergencia-hipotézis). Kağıtcıbaşı ezt a nézőpontot kritizálta, sőt empirikus kutatásai szerint ez a hipotézis mára meg is dőlt. Empirikus adatokon alapuló családváltozás-teóriáját Kağıtçıbaşı (2017) az 1980-as évektől építette, amely egyszerre rendszerszemléleti és kultúratudatos modell. Eredményei alapján három ideáltipikus családmodellt írt le.

• Az interdependecia (kölcsönös függőség) modellje az úgynevezett kollektivista társadalmakban, főleg vidéki, mezőgazdasággal foglalkozó, tradicionális kultúrákban figyelhető meg (a világ többségi részén), amelyek legtöbbször apai ágon öröklődő családstruktúrával járnak együtt. A preferált családszerkezet a kiterjedt család modellje, de legalább a családi együttműködésben érvényesül a generációs egymásrautaltság. Lehetséges ugyan, hogy a rokonság tagjai nukleáris családokként elkülönülten élnek, de családi feladatok (például mezőgazdasági termelés, gyermekgondozás) vagy életúti nehézségek idején rendkívüli módon számítanak egymás támogatására. A generációk együttélésének egyik kiemelt jellemzője, hogy a felnőtt gyermekgeneráció felelős az idősebb generáció gazdasági biztonságáért, leginkább az apai ágon. Ez implikálja az általános fiúgyermek-preferenciát is, mivel egy fiúgyermek a kiterjedt, többgenerációs család számára nagyobb gazdasági biztonságot jelent a jövőben. A családmodell együtt jár a magas gyermekszámmal is, bízva abban, hogy minél több gyermek, és főleg minél több fiú marad életben. Mindez a lányok és a nők szerepének alulértékeléséhez vezetett ezekben a társadalmakban. A kölcsönös függőség (interdependencia) gazdasági és érzelmi téren is hagyományozódik generációról generációra. Mivel a gyerekek családi integrációja és családban tartása kiemelt fontosságú a jövő szempontjából, a gyermeknevelési preferenciákban a családi lojalitás, a tisztelet, a fegyelem és az irányítás általános értékek.

• Az indepencia (függetlenség) modellje a fejlett, leginkább észak-amerikai és nyugat-európai, ipari, városi társadalmakra jellemző ideáltipikus családszerveződés. Az individualista társadalmakban a nukleáris család az elsődleges családforma, ahol a család a környezetétől is elkülönül, és ez az elkülönülési tendencia a családon belül az egyénekre is jellemző. Az érzelmi és a gazdasági befektetés itt leginkább a gyermekgeneráció felé történik. Mivel (a nyugati jóléti államok nyugdíjrendszere nyomán) nem jellemző az idősebb generáció iránt tanúsított gazdasági lojalitás, a kollektivista társadalmakhoz képest a családban alacsonyabb a gyermekszám és a fiúgyermek-preferencia, és magasabb a nők státusa is. A gyerekeknek sokkal inkább pszichológiai értékük van a családban, és növekvő számuk inkább költségekkel jár együtt, mint gazdasági haszonnal. E kettő együtt magyarázza a relatíve alacsony gyermekszámot (hiszen már egy gyermek is megadhatja azt az érzelmi kötődést, ami a szülők számára fontos). A szocializációban a gyerekek autonómiájának, önállóságának ösztönzése történik, és a szülők sokkal megengedőbbek a gyermeknevelésben. Ebben a modellben a generációról generációra hagyományozódó függetlenségről van szó.

Az elmúlt évtizedekben a fejlődő országok gazdasági, társadalmi változásaival párhuzamosan a családról alkotott nézetek és gyakorlati preferenciák is változtak. Kağıtçıbaşı (2017) családváltozás-modelljében a korai modernizációs teóriák (konvergencia-hipotézis) helyett egy új családmodellt lát érvényesülni. Ez a következő:

• A pszichológiai/érzelmi interdependencia (kölcsönös függőség) modellje a kollektivista kultúrák modern, urbanizált, fejlettebb részein jelentkezett leginkább az utóbbi évtizedekben. Mivel az idősek anyagi biztonságát nyújtó jóléti intézkedések már elterjedtek, csökkent az apai ágon érvényesülő, generációk közötti gazdasági függőség, ezzel egyidejűleg a magas gyermekszám és a fiúgyermek-preferencia, és megemelkedett a nők státusa is a családokban. A produktív fiatal és érett felnőtt generáció pszichológiai/érzelmi befektetéseinek egyszerre „kedvezményezettje” az idősebb és a gyermekgeneráció is (vö. „szendvicsgeneráció” szerepe), miközben az anyagi ráfordítások immár inkább csak a gyerekek felé irányulnak. Ezzel párhuzamosan a gyerekek pszichológiai értéke is nő. A kapcsolódás és a kölcsönös függőség sokkal inkább érzelmi alapúvá vált a generációk között, és a családi lojalitás mellett megfér az autonómia és az egyén nagyobb fokú kibontakozása is, mivel az autonómia többé nem veszélyes az idősebb generációk jóllétére. A gyerekek fejlődésében egyszerre érték a kapcsolódás és az autonómiára való törekvés.

Kağıtçıbaşı (2017) a 2000-es években újra lefolytatta értékvizsgálatait több európai és ázsiai országban. Hipotézisei igazolódni látszanak. Az alacsonyabb szocioökonómiai státusú, fejletlenebb régiókban élő családok struktúrája még mindig inkább hierarchikus, ugyanakkor a fejlettebb régiók válaszadói egyértelműen a pszichológiai/érzelmi interdependencia modellje szerint működnek. Úgy tűnik, hogy mindeközben a korábban erőteljesen individuális társadalmak is elmozdulnak a pszichológiai/érzelmi interdependencia irányába, amikor is a kapcsolódásnak és a közösségi élménynek nagyobb szerepe lesz, mint a korábban ideáltipikus nyugati függetlenségnek. Vagyis a kapcsolódás és az autonómiatörekvések egyfajta összhangjáról beszél Kağıtcıbaşı mindkét, korábban szélsőségesebb nézőpontot képviselő kultúrkörben.

A kulturális különbségek ismerete és a kulturális érzékenység a családokról való gondolkodásban és a családokkal folytatott gyakorlati munkában elengedhetetlen a szakember részéről. A közös nyelv és sémarendszer kialakítása a családokkal alapvetően befolyásolja a családokról szóló döntések, beavatkozások, intervenciók sikerét. Különösen érdekes témakör a kultúrák, szubkultúrák, etnikumok találkozása a családokon belül, a multikulturális családok helyzete és problémáik megértése mind egy adott kultúrához való illeszkedés, az integráció során, mind pedig két származási család kulturális hagyományainak összefésülésében és a családra jellemző egyedi, önazonos, konszenzuson alapuló működésmódok kidolgozásában (részletek e kötet 10. fejezetében; illetve Falicov, 2016; Cheal, 2008).

A család változásai, demográfiai trendek a nagyvilágban, Európában és hazánkban – a második demográfiai átmenet

A világ fejlett országainak társadalmai az elmúlt évtizedekben úgynevezett posztindusztriális társadalmakká alakultak át (bővebben Somlai, 2013), amelyekben a megváltozott gazdasági élet és a munka, az infotechnológiai társadalom, valamint az egyéni és családi életúti döntések változatosságának hatásait figyelhetjük meg. Az 1970-es évektől kezdődő demográfiai átalakulás folyamatát második demográfiai átmenetnek nevezi a szakirodalom (például Van de Kaa, 1987).

Válságban a család?

Az utóbbi évtizedek demográfiai trendjei nyomán a társadalomtudósok egy része a család válságáról beszél. Somlai (2013) öt témakörbe rendezi az érveket és ellenérveket e kérdéskör kapcsán.

1. Az egyik válságelmélet szerint a családok a történelmi változásokkal elveszítették életük gazdasági és erkölcsi alapjait.

2. Egy másik nézőpont szerint a nukleáris család került válságba, amely a modernizáció idején a nyugati kultúrák családszerveződésének ideáltípusa lett.

3. Egy nézőpont olyan demográfiai változásokkal magyarázza a válságot, mint a kapcsolatok instabilitása, az egyre gyakoribb válás.

4. Egy másik pedig a nők fokozott munkaerőpiaci részvételét és ezzel párhuzamosan a klasszikus családi szerepek felbomlását említi magyarázatként.

5. Végezetül vannak érvek, amelyek a nagycsaládi és rokonsági kötelékek lazulásában, elvesztésében érik tetten a család válságát.

Sokan a válság jeleiként értelmezik a jelenkori demográfiai jelenségeket (lásd később részletesen): a házasodási hajlandóság csökkenését, az élettársi kapcsolatok gyakoriságának növekedését, a házasságkötés nélküli egyéb együttélési formák elterjedését, a válások számának növekedését, a gyermekvállalási kedv csökkenését (Bodonyi et al., 2006). Tóth és Dupcsik (2007) azzal érvel, hogy a család mint társadalmi intézmény a történelem folyamán számos változáson ment keresztül, és ezeket a változásokat gyakran morális pánik kíséri. Jelenleg is jelentős átalakulásnak lehetünk tanúi, a családi és az egyéni életformák, életutak változásai napjainkban egyértelműek. A mérhető demográfiai folyamatok e változások tükre. Azonban Tóth és Dupcsik kijelentése megnyugtató: „Nincs olyan társadalmi erő, csoport, amelyik megkérdőjelezi a család fontosságát a társadalom és az egyének életében” (Tóth – Dupcsik, 2007, 432. o.). A család jelentősége számos funkcióját tekintve (lásd később) nem megkérdőjelezhető, azonban a család és az együttélési formák jelenségköre valóban változik, színesedik.

Lássunk most néhány mérhető tendenciát főleg a fejlett országok, Európa és Magyarország jelenéről és közelmúltjáról!

Jegyzetek

1. fejezet

[1] E tanulmány a család jelenség- és fogalomkörének szélesen értelmezett kontextusát, a családokról való gondolkodás történeti és kulturális hátterének néhány érdekességét foglalja össze azzal a céllal, hogy a kötetben bemutatott családformák jellegzetességeinek, folyamatainak megértéséhez tágabb elméleti keretet nyújtson az olvasók számára. A tanulmány terjedelmi korlátok miatt nem vállalkozhat számos olyan, a családdal összefüggő fogalom és folyamat (például modern fejlődéselméletek tézisei, a szülővé válás és a családdá alakulás folyamata, a családi rendszerszemlélet, az egyéni és a családi sérülékenység és reziliencia, fejlődési pszichopatológia törvényszerűségei) bevezetésére, részletes tárgyalására, amelyeket a szerző korábbi írásaiban (például Danis, 2020; Danis – Kalmár, 2011, 2020a, 2020b; Danis et al., 2011) már kifejtett. E korábbi – online szabadon elérhető – tanulmányok a témakör bővebb kontextusát adhatják az érdeklődő olvasók számára.

[2] Érdekes pillanatképet kapunk az 1950-es évek Amerikájának családi berendezkedéseiről a Mona Lisa mosolya (2003, rendező: Mike Newell), és Richard Yates 1961-ben megjelenő, azonos című regénye alapján adaptált A szabadság útjai (2009, rendező: Sam Mendes) című filmekben.