Ildikó Márky

Másik ország a múlt

Fordította: Márky Ildikó

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-90-6

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ildikó Márky: Det förflutna är ett annat land /Bokförlaget Korpen, Göteborg, 2021/

Copyright

© Ildikó Márky, 2021

Hungarian translation © Márky Ildikó, 2025

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné dr. Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

The cost of this translation was supported by a subsidy from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Előbb-utóbb mindnyájan elkezdünk visszatekinteni az útra, melyet bejártunk, félig-meddig elfeledett napokat és arcokat kutatunk, rég elnémult hangokra fülelünk.

Ám a múltba tett kirándulásaink kockázattal járnak. Ha az aknamezők felé szándékozunk útra kelni, a nyomozó szerepét kell magunkra vállalnunk, abban bízva, hogy idegenvezetőnk nem bizonyul túl feledékenynek, nem vonakodik megtalálni az utat, hajlandó mesélni a korról és az emlékeiről. Remélnünk kell, hogy bírni fogja hanggal és nem hallgat el riadtan, amikor majd bizonyos dátumok és helynevek kerülnek elő, mint például Tiszaszalka, Eger, Budapest, és hogy az idő nem fakította még ki teljesen a színeiket.

És aztán persze felmerül majd a kérdés, hogy ez a történet, amely itt következik, igaz-e. Lehet-e igaz egy kétéltű lény története, egy kettős éné, aki gyakorlott az alakváltás művészetében, folyton résen van, és figyelemmel kíséri környezete legkisebb rezdüléseit is? Vajon ez alkalommal megfelelek majd, vagy túlzottan másmilyen leszek, mint a többiek?

Ezért a kettősségemért – azért, hogy állandóan úgy érzem, mintha saját kettős énem mindkét felén élnék egyszerre – sokáig próbáltam hibáztatni mindazt, ami idegen volt számomra az új országban, a szokásokat, a tájat, a nyelvet, a nyári éjszakák csökönyösen kitartó fényét, holott mélyen magamban tudtam, hogy ez már bennem volt jóval azelőtt is, hogy elhagytam Magyarországot. Néha eltűnődöm azon, hogy vajon nem osztozom-e ebben az érzésben Európa ezen részéről származó egész generációmmal? Mindazokkal, akiknek olyan korán meg kellett tanulniuk két különvált világban élni, melyek úgy különböznek egymástól, mint az éjszaka és a nappal. Az egyik világban továbbra is még valamiféle díszes, divatjamúlt félhomály uralkodott a Monarchia idejéből, míg a másik világ arcnélküli árnyakkal volt tele, ahol az emberek akármikor eltűnhettek, börtönbe kerülhettek vagy egyszerűen kivégezhették őket.

– Édesem, soha nem szabad arról beszélned, amit itthon hallasz! Se a tanáraidnak, se a pajtásaidnak! Sohasem, érted? – így hangzott a napi parancs.

Azóta már mindkét világ eltűnt. A történelem velünk, régi alattvalóival együtt a kutatók poros levéltáraiba utasította őket. Csakhogy mi, akik annak idején ott éltünk, nem hagyjuk ilyen könnyen becsapni magunkat. Mi tudjuk, hogy a régi aknamezők továbbra is őrzik lépteink nyomát, és hogy minden út a saját sötétségünkbe vezet.

Már lassan hatvannégy év telt el azóta a novemberi nap óta, amikor elhagytam Magyarországot, az országot, ahol születtem és felnőttem, de csak most, az utóbbi időben kezdtek megrohanni a régi emlékek. Persze tudom, hogy élményeim egy része már szerepelt a regényeimben, de egy regény valósága mindig olyan viszonylagos, még akkor is, ha az elbeszélés az író gyerekkorát látszólag valósághűen ábrázolja. Egy regény fiktív világában, annak sajátos felépítésével és a szereplőinek vonásaikat kölcsönző, kitalált alakjaival könnyű visszakozni, mihelyt kínossá kezd válni a dolog, újra lehet keverni a kártyát, manipulálni a tényeket, elcsúsztatni a perspektívát – azért, hogy tarthassuk a távolságot és álarcok mögé bújhassunk.

De az álarcok is öregszenek és nem tudnak sokáig ellenállni az összes feltoluló kérdésnek. Mi volt igaz mindabból, amit az iskolában meg kellett tanulnunk és amit megpróbáltak a fejünkbe verni? Mert hiszen, amit gyerekként átéltünk, soha nem felejtjük el. A mai napig minden erőfeszítés nélkül, akármikor vissza tudom idézni az összes villát és az összes kertet az Istenhegyi úton, ahol felnőttem, hallom a hegyi busz asztmás hörgését, ahogy küzdi felfelé magát a csúcsra, majd az Orbán téren, a konyhakertünk mögött megáll, érzem a hűvös levegőt a meredek Diana utca ősi fái alatt és az orgonák bódító illatát az orbánhegyi kertek felől. És elég, ha olykor elvetődöm egy hosszú, kihalt utcára, máris ugyanaz a homályos, rossz érzés fog el, mint régen, hazafelé mentemben a Németvölgyi úti iskolából a látszólag végtelen Pilsudsky utcán, ahol soha egy élőlényt sem lehetett látni, kivéve a fegyveres őröket a pártvezérek villái előtt.

Kezdetnek mesélhetnék például arról a júniusi napról, amikor édesanya leleteiért mentünk a rákkórházba. Vannak pillanatok az életben, amelyek már folyamatukban megszilárdulnak; abban a másodperceben, amikor megpillantottam az orvost, félúton a hosszú folyosón, már tudtam, hogy ez egy ilyen pillanat lesz. Édesanya éppen eldobta a cigarettáját a bejárat előtti kavicsos úton és még egy kis púdert akart tenni az arcára, amikor az orvos feltűnt a rendelő felé vezető fehér folyosón. – Ott jön a főorvos! – suttogta anyám, gyorsan bedugta a púderdobozát a táskájába és kihúzta magát. Egy karcsú, nem különösen magas férfi közeledett felénk, fehér kórházi nadrágban és rövidujjú ingben, sötét, göndör haja glóriaként ölelte körül a fejét. Az arca nem látszott, mert a fény a háta mögül jött. Még soha nem találkoztam vele, de elég volt látnom, hogyan lassítja le lépteit, mihelyt megpillant bennünket, hogy tudjam – jóval, mielőtt odaért volna hozzánk –, hogy mi lesz a diagnózis. Egy hosszú, fehér, abszolút mozdulatlan pillanatig álltunk a bejárat boltíve alatt, mint egy egyenlő oldalú háromszög, és amikor az orvos – látszólag egy örökkévalóság után – lassan hátrafelé intett a folyosó felé, már túl voltunk mindenen. A legrosszabb, aminek nem lett volna szabad megtörténnie, már megtörtént, és ami még hátravolt, az a néhány perc a professzor szobájában, a visszafojtott hang és a félszeg nyájasság már csak formalitás volt. Elmondott néhány gyakorlati részletet az osztályról, ahol édesanya fekszik majd, felsorolta az otthonról hozandó holmikat, aztán anyának alá kellett írnia néhány papírt és kitűzték a műtét időpontját. – Sikerült elintéznem, hogy holnap legyen – jegyezte meg az orvos.

Rendkívül meleg nap volt, pedig még csak június harmadik hetében jártunk. Édesanya sárga, rövidujjú vászon ruhát viselt – mindig szerette sárga színekkel körülvenni magát –, és mikor az asztal fölé hajolt aláírni néhány papírt, láttam, hogy a kicsi, háromszögletű betétrész a hónalja alatt, amit soha nem tudott a vasalóval elérni, egészen sötét lett az izzadtságtól, pedig ő soha nem szokott izzadni. Először a fekete-sárga kockás ruháját és a rövid, fekete kabátkát akarta felvenni, amelyet az iskolai évzárómon viselt két héttel azelőtt: – Manapság ez az egy rendes ruhám van – sóhajtott, amikor készültünk valahová. De miután párszor körbejárta a kertet és lihegve jött felfelé a teraszlépcsőn, kezében az üres kávéscsészével és a második reggeli cigarettájával, megállapította, hogy át kell öltöznie. – Ez a kosztüm nem lesz jó ebben a kánikulában. Arra nem is merek gondolni, hogy milyen hőség lesz délben, lent a városban, ha már most ilyen meleg van még itt fent is! – mondta, és levette magáról a rövid kabátkát.

Alig múlt tíz óra, de mi már régen fenn voltunk, noha délután kettő előtt nem volt érdemes bemenni a kórházba. Először édesanya is azt mondta, nem kell sietni, délig az orvosok úgyis a műtétekkel lesznek elfoglalva, az ápolónő is figyelmeztette, hogy ne menjünk túl korán, mert nem lehet tudni, mikorra készülnek el. – Majdnem egy fél napunk van – ismételgette anyám, de aztán hirtelen sietős lett neki, és miután átöltözött, nyomban indulni akart. – Jobb elindulni még a nagy meleg előtt – vélte.

Milyen jellemző volt rá ez is! Nyugodtan üldögélhettünk volna még a teraszon, ahol olyan hűvös volt, hogy a kis zöld gyíkok még nem tértek egészen magukhoz, ahelyett, hogy teljesen feleslegesen jártuk a gőzölgő utcákat lent a városban. De édesanya már bepúderezte az arcát, kifestette a száját, és jellegzetes mozdulattal rázogatva ujjait a levegőben megszárította a lakkot a körmén; néhányszor már kinyitotta és becsukta kis nyári rafiatáskáját, ellenőrizte, hogy minden benne van-e, és néhány zaklatott konyhai és fürdőszobai kitérő után már nem sikerült kitalálnia semmilyen tennivalót. Így volt ez minden egyes alkalommal, amikor készültünk valahova. Valahogy édesanyának mindig sikerült túl korán elkészülnie és aztán hiába iparkodtunk értelmesen eltölteni az időt.

A kórház csak egy ugrásra volt tőlünk, tíz perc séta le az Istenhegyi út és Kékgolyó utca kereszteződéséig, ahol a Svábhegy a Déli pályaudvar körüli kopottas negyedbe torkollt. A nyüzsgő tömeg és a lármás villamos- és buszforgalom annyira eltért a mi csendes villanegyedünktől. De abban a percben, mikor kiértünk az utcára, rögtön kiderült, hogy édesanya nem szándékozik a szokott útvonalunkat választani. Amikor egy percre megtorpant a kapuban, azt hittem, az 59-es buszt kémleli, és próbálja kiszámítani, mikor jön a következő járat, de aztán a rét felé fordult és intett: – Gyere! Átvághatunk a Határőr úton is!

Ez volt a legkevésbé logikus útvonal a hegyről a kórházba. A Határőr út nem csak jókora kerülőt jelentett, de ráadásul a végeláthatatlan, szomorú úton nem volt egyetlen teniszpálya, kávéház vagy kerthelyiség sem. Csak a Csaba lépcsőnél kezdett valódi utcához hasonlítani, de azon kívül sem tartozott ahhoz az elvarázsolt körhöz, amelyet édesanya a „mi dombunk”-ként szokott emlegetni. Ez a Városmajor és a Moszkva tér felé néző oldal valahogy mintha nem tartozott volna azokhoz az utcákhoz, terekhez, sugárutakhoz és negyedekhez, amelyeket édesanya Budai- vagy Svábhegynek hívott, vagyis ami az igazi Budai-hegy, az igazi Svábhegy volt. De most, valamiféle rejtélyes okból mégis ezen az utcán mentünk lefelé, amit édesanya addig figyelemre sem méltatott.

Átvágtunk a szemközti kiszáradt réten, majd azon a keskeny ösvényen folytattuk utunkat, amelyen a zsidó kislány osztálytársam lakott, és tovább a kopott járdán, amely majdnem eltűnt a sok gaz alatt. Egyik öreg villát hagytuk el a másik után, leeresztett redőnyök, fonnyadt sövények, ódon lépcsők, gyümölcsöskertek, lecsapolt szökőkutak, rozsdás kapuk és vén fák vonultak el mellettünk. A mai napig olyan tisztán áll előttem az egész kép, hogy fel tudnám sorolni az összes apró részletet azon a szakaszon, melyen éveken át nap mint nap iskolába mentem. Látom valamennyi, félig-meddig már az utcaszint alá süllyedt rogyadozó villát üvegezett verandájával, melyek már csak virágcserepek, kancsók, amfórák és mindenféle kerti szerszámok raktáraként szolgáltak. Látom az üres telkeket az utca kevésbé beépített oldalán, a nagy, sárga villát, hasas teraszával és francia ablakaival. Nem beszélve a magasabb házakról, hosszú, üvegezett verandáikkal, ahogy a Csaba lépcsőhöz közeledtünk. De ennek a sok meghitt Határőr úti részletnek semmi köze sem volt ahhoz az érzéshez, ami számomra már örökre ehhez a júniusi naphoz fog tartozni.

Valójában nem is tudom, hogy érzésnek, hangulatnak vagy lelkiállapotnak nevezzem-e. Csak azt tudom, hogy nagyobb, erősebb és szédítőbb volt, mint mindaz, amit addig átéltem. Belefért minden: mi, a hegy, a nyár és az odalent, a városban történő események, melyek mint egy óriási hullámtörés, magával ragadtak mindannyiunkat.

Már nem emlékszem, hogyan és mikor kezdődött, de akkor ez már nem is volt fontos, csak az volt a lényeges, hogy elkezdődött, és mindenki érezte, hogy valami merőben új, ismeretlen és csodálatos dolog közeledik, és a borzalmas évek kezdenek foszladozni. Pezsgett a város, reménykedtünk, hogy most majd véget ér a terror és a kommunisták uralma. Meg fogják nyitni a börtönöket, kiengedik a politikai foglyokat, és minden olyan lesz, mint régen.

Az emberek késő éjszakáig kinn voltak az utcákon, másképpen kezdtek beszélni, olyan dolgokat mertek mondani, amelyek csupán egy fél évvel korábban hosszú börtönbüntetéssel jártak volna. A rádióban újra lehetett hallani hangokat, melyek a kommunisták hatalomátvétele után elnémultak, nálunk otthon minden este összejött „a régi gárda”, a szüleim baráti köre, és késő éjjelig tanakodtak a nap eseményein. Az új és fantasztikus az volt ezekben a vitákban, hogy olyan nyíltak voltak, és egyáltalán nem hasonlítottak az elmúlt évek ábrándozó, reményteljes suttogásaihoz, melyekkel az emberek hitegették magukat.

Ekkor már senki sem vonta kétségbe, hogy útban van az átalakulás. Még az év vége előtt, de legkésőbb tavaszra megdől a rendszer, mondták az emberek. De senki, még a politikában legjártasabbak sem számítottak arra az erőre, lendületre, energiára és lobbanékonyságra, ami pedig minden ilyenfajta átalakulás sajátja. Egyik nap a régi, hűséges pártveteránokat hallottuk – Rajk özvegyével az élén – a rádióban, amint a pártot kritizálják, másnap pedig az Írószövetség vitát hirdetett a sajtószabadságról, ami olyan nagy hallgatóságot vonzott, hogy az egész rendezvényt át kellett helyezni egy nagyobb helyiségbe, de a tömeg ott sem fért el, úgyhogy a vitát az utcai fákra sebtiben felszerelt hangszórokból lehetett követni. Hallottuk, hogy az írók sajtószabadságot, politikai változásokat követelnek, és követelik, hogy Nagy Imrét vegyék vissza a pártba. Nagy Imre neve futótűzként terjedt, és maga volt a megtestesült remény.

Remény.

Pontosan ez: a remény.

Azt hiszem, hogy azon a napon épp ez a mindent túlszárnyaló remény volt az a különös érzés bennem. Egyféle mámoros, de mégis józan részegség, amiben mindenkivel osztoztam. Édesapa és a barátai visszakapják az állásaikat a különböző minisztériumokban, nem leszek tövébbé kizárva az egyetemi tanulmányokból, elkobzott tulajdonukat visszaadják jogos tulajdonosaiknak, és visszatér a régi, jól ismert rend. Most már nem történhet semmi baj!

És mégis megtörtént! Azon az estén, amikor Rákosi délelőtt bejelentette a lemondását, apámmal kint ültünk a teraszon és vártuk a szokott esti társaságot. Egyike volt azoknak a csodálatos júniusi estéknek, amikor a bársonyfekete, hűs kert szigetté varázsolta a fakoronák és a város fényei felett úszó teraszt. Milyen csendes és nyugalmas lett minden, mihelyt az esti szellő elhalt a bokrok között, és a szentjánosbogárkák tűzijátéka elkezdődött a hárs alatt!

Mind a mai napig látom magam előtt, ahogy édesanya, kezében a kis, gőzölgő kávéskannával felbukkan a teraszon. Ott áll a balusztrád kőlapjánál – amin nyáron tálalni szoktunk – korallszínű körmeivel és karórájával. Emlékszem, hogy amikor megemlítette a csomót a mellében, nem tört rám a hasonló, ijesztő helyzetekben hirtelen ütésként jelentkező fizikai rosszullét.

Reagálnom kellett volna.

Felismerni a helyzet súlyát. Ha nem akkor este, legalább másnap, úton a kórház felé. Belátni, hogy az a hosszú, izzadt séta körbe a fél hegyen nem édesanya szokásos szeszélyeinek egyike, ahogy akkor hittem, hanem kapaszkodás valamiféle biztonságba. Majdnemhogy varázslás. Majdnemhogy garancia arra, hogy ameddig a hegyen vagyunk, minden a régi marad, épp csak kedvünk szottyant egy kis kerülőt tenni a Városmajori templom és a Főposta felé, aztán majd benézünk édesanya kedvenc kis eszpresszójába a Moszkva téren.

Később, amikor már elhagytuk a rendelőt, a tér és az idő megszűnt létezni. Csak a hatalmas park nyugalmára emlékszem. Csak a bogarak zümmögése hallattszott és a kavics csikorgása, amikor valaki elment a padunk előtt. Csak ezek léteztek: a pad, a kavics és a fény-árnyék végtelen variációja előttünk a gyepen.

Kezdhetném ezt az elbeszélést az utolsó estével is az Istenhegyi úton, azzal a pillanattal, mikor édesanya felfogta, hogy komolyan el akarom hagyni Magyarországot.

Már későre járt, jó ideje ültünk a kandallónál az elsötétített, kihűlt utcai szobában, és jó ideje egyikünk sem szólt egy szót sem. Szabályos időközönként eldübörgött egy orosz tank a ház előtt, és valahányszor elhalt a hernyótalpak zaja a Diana utcánál, és megszűnt az ablaküvegek csörömpölése, csönd ereszkedett a szobára. Csakhogy ez nem az őszi esték megszokott, komor csöndje volt. Ez az új, idegen csönd rátelepedett a tárgyakra, benyomult a sarkokba és elfoglalta a szobát, rossz sejtelmekkel elárasztva mindent, olyannyira, hogy egészen összetöpörödtünk az amúgy is túl nagyra méretezett szobában. Már nem emlékszem mikor, melyik időpontban hallottam a saját hangom, ahogy megszólalok: – Sch. és K.P. holnap indul külföldre, velük akarok menni! – Arra is emlékszem, hogy a szavaim mintha olyan messziről jöttek volna, hogy automatikusan megismételtem: – Sch. és K.P. holnap indul külföldre, velük akarok menni!

Szokásos esetben, bármelyik normális napon, pusztán egy hónappal korábban is édesanya még nyomban nagyon erősen reagált volna egy ilyen függetlenségi nyilatkozatra, talán még egy pofont is kaptam volna, de azon a novemberi estén minden megszűnt létezni, ami addig normálisnak számított. A forradalom három hete alatt megváltozott az emberek hangulata, az első napok mámoros ujjongását súlyos, dermedt rezignáció váltotta fel. A házakról eltűnt a piros-fehér-zöld zászló, a város kiürült, önként már senki sem hagyta el az otthonát, és noha még folyt a fegyveres ellenállás, a városban mindenki tudatában volt annak, hogy fel kell készülni a legsúlyosabb fordulatra. Miután én a forradalom első éjjelét kint töltöttem az utcán a tüntetőkkel együtt, nem engedtek ki a házból, még az Orbán téri fűszereshez sem édesanya vagy édesapa nélkül, úgyhogy tekintettel a zaklatott hangulatra, minimum egy hisztérikus rohamra számítottam, amikor előadtam a tervemet. Egy hisztérikus rohamra, vélhetően görcsös zokogás kíséretében, ami a felháborodástól a szidáson és szemrehányáson keresztül eljutott volna a könyörgésig. – Hogy te, …. Hogy disszidálni akarsz … Uram Istenem! … Te és az a két … te egészen … – Más szóval felkészültem arra, hogy a hasonló jelenetek egyike következik, mely a megszokott mintát követi, aztán lassan kibéküléssel végződik, feltéve, hogy édesanya nyeri meg a csatát. Mint majdnem mindig.

De semmi ilyesmi nem történt. Édesapa, mintha mi sem történt volna, továbbra is a tűzzel foglalkozott, ami nem akart lángra kapni, édesanya változatlan arckifejezéssel ült és hallgatott, már azon kezdtem tűnődni, hogy tényleg kimondtam-e azokat a szavakat, vagy az egész csak képzelgés illetve álom volt, amelyet titokban dédelgettem magamban, amióta egy délután kenyérért sorban állva összefutottam Sch.-sel és hallottam a terveit. Mai napig sem tudom, hogyan mertem volna kiállni a szándékom mellett, ha édesanya szembeszáll velem azon az estén. Ha dühbe gurul, ha belelovalja magát egy rohamba, majd sírva könyörög önfeláldozását és a még hátralévő besugárzásokat emlegetve. Tekintve, hogy édesanyával az élet folytonos dráma volt, a dráma összes ismertetőjegyével együtt, egy jóval ártatlanabb dolog is lángra lobbanthatta heves temperamentumát, mint tervbe vett szökésem az országból. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy ő, aki olyan erős volt és meg tudott küzdeni a nehéz évekkel is, („Örülhetsz, hogy ilyen erős anyád van!” – hallhattam gyakran) elviselte volna azt a hihetetlen merényletet, hogy én egyedül útra keljek. De a vihar, amire vártam, nem jött.

Mai napig nem értem, mi történt azon az estén. Csak arra emlékszem, hogy életemben először láttam ilyennek anyámat. Nem gyönge vagy erőtlen volt, nem is adta meg magát, nem tört össze, de valahogy lemeztelenedett, mintha nem lett volna bőre. Mintha ismertnek hitt édesanyám helyén hirtelen egy másik, idegen asszonyt pillantottam volna meg. Egy kétségkívül még mindig fiatal és ápolt asszonyt, akinek ugyan még van ereje, de már nem akar erős lenni. Emlékszem, hogy csak ültünk és ültünk, egyikünk sem szólt egy szót sem, végül édesanya felállt a kandalló mellett álló süppedt fotelből és átment – még mindig némán – a letakart zongorához, és megállt az ablaknál, háttal nekünk.

Múltak a percek, hallottuk a következő tankot a ház előtt tovadübörögni, de ez volt az egyetlen hang, ami megszakította a csöndet.

Mennyi ideig hallgattunk? Úgy emlékszem, hogy egy örökkévalóságig, és emlékszem arra is, mennyire meglepett édesanya hangja a cigarettafüstben. Kellemes alt hangjában nyoma sem volt hisztériának, haragnak, sírásnak vagy felháborodásnak, és éppen ezért még lesújtóbbnak hatott. Éreztem, hogy ez most nem a vihar előtti csend, ez alkalommal nem egy játszmáról vagy taktikáról van szó, nem próbál manőverezni, nem hangzott erőszakoltan nyugodtnak, sem fájdalmasan szemrehányónak, amit olyan mesterien tudott előadni. Csak azt monda: – Akkor én is megyek! – És a hangja olyan mindennapinak hangzott, mintha csupán azt mondta volna, hogy kimegy a konyhába, vagy átugrik egy kávéra Annus nénihez a szomszéd villába. Még akkor sem fogtam fel, hogy komolyan gondolja, amikor változatlan hanglejtéssel, mintegy megállapításként, végül hozzátette: – Csak a fényképeket visszük magunkkal. Minden mást lehet pótolni, de a fényképek pótolhatatlanok!

És aztán, … aztán … Nem emlékszem, az este további része összekuszálódott a fejemben. Azt hiszem, újabb tankok jöttek. Édesanya a régi fényképek között keresgélt a nagy szekrényben, a szoba másik végén. Hosszú órákra és csendekre emlékszem, és a tehetetlenségre édesapa hangjában, amikor az éjszaka egy bizonyos pontján megszólalt: – Az én családomban nem szokás elhagyni a hazát!

Nem tudom, de lehet, hogy talán nem is feküdtünk le azon az éjjelen, mert egyszerre csak hajnal volt, a Déli pályaudvar peronján álltunk, és édesanya szakadatlanul ismételgette: – Rögtön írok, mihelyt megérkezünk Bécsbe, akkor még utánunk tudsz jönni.

Aztán már a jegenyefasorban baktattunk. A jegenyefasor abban a kis faluban volt Mosonmagyaróvár mellett, amely legutolsóként tűnt el mögöttünk. Ez az utolsó éles képem Magyarországról. Mint egy Vermeer van Delft kép. Ugyanaz a fény, ugyanaz a feszes, függőleges sziluett, háttérben a novemberi éggel. És nyomban utána már csak a sötét talaj, a barázdák, a dohos földszag, a rothadás és az ősz. Feltétlenül szélcsendes este lehetett, mert csak a saját lépéseinket hallottuk, a csuromvizes mezők puha cuppogását.

Akkor már hosszú hetek óta esett, a szürke, nedves homály már réges-régen lelkiállapottá vált. Létezéssé egy olyan világban, ahol már minden elveszítette a körvonalait, betokosodott a nedves hártyába, ami beburkolta a szétlőtt várost és letörölt minden felismerhető vonást az ismerős negyedekről. Elég volt egy pillantást vetni a riadt, didergő alakokra, akik velünk együtt vártak egy nyugat felé induló vonatra ahhoz, hogy megértsük, hogy az egyetlen valóság a még megmaradt világból ez a sötétbe vesző két párhuzamos sín.

Továbbra is esett, könyörtelenül, siváran, szinte hipnotikusan, nógatva minket, hogy csak baktassunk tovább, óráról órára a formátlan sötétségben, csupán cuppogó lépéseinkre figyelve. – Egyenesen előre! – mondta a fiú, régi dadám, Marika fia, akiknél előző este megszálltunk, amikor otthagyott bennünket az első kilométerkőnél. És abban a pillanatban, amikor ezt mondta, a falu utolsó házaiból kiáradó fényben, mögöttünk a fasorral ez az útbaigazítás teljesen érthetőnek tűnt. Néhány száz méter egyenesen előre, amíg egy nagy tölgyfához nem érünk, akkor a jobb oldalon befordulunk az akácerdőbe. Azután már csak az akácerdőt kell követnünk egészen a hídig. A Fertő-tó és a híd, amely a Magyarország és Ausztria közötti határt képezte – jobban mondva amely keresztezte a határt – csak pár kilométerre volt a falutól, és a fiú szerint már messziről meg fogjuk látni.

– Már a szántóföldekről látni fogják. Ahol véget ér az akácerdő – mondta. – De sem mi, sem ő nem számolt a sötétséggel. A koromfekete, puha, nedves sötétséggel, ami utolért bennünket, mielőtt észbe kaphattunk volna. Szelíd, alaktalan, makacs sötététség volt. Az ég csak egy árnyalattal volt világosabb, mint a föld a lábunk alatt. Egyetlen madár sem röppent fel, a tó mozdulatlanul hallgatott. Nyoma sem volt élőlényeknek a közelben, mintha mi lettünk volna az utolsók a földön.

Nem emlékszem, mikor tértünk le a szántóföldre. Talán nem is kellett volna letérnünk, mivel az út is megtette nekünk azt a szívességet, hogy alig észrevehetően letért a szántóföldre. Mi csak azt éreztük, hogy hirtelen egyre nehezebben haladunk, mivel a lábunk minden lépéssel mélyebbre süllyedt a savanyú földbe. Mint amikor homokban vagy térdig érő vízben kell előre nyomulni. Az ellenállás olyan puha volt, a föld úgy magába szívott bennünket, hogy félő volt, nem bírjuk erővel. De mi csak mentünk tovább, mentünk és mentünk, mintha a lábunk tudta volna, merrefelé kell menni.

A határ felé. Egy magas híd felé, valamiféle folyó felett. Olyan volt, mint egy néma, meditatív álom, mely a cselekmény közepén kezdődik, és nem kell semmit tennünk, mert a végeredmény már úgyis előre adott. Pontosan így történt velünk azon a novemberi éjszakán. Csak mentünk és mentünk, mintegy révületben. A föld, az éjszaka és az eső egybemosódott, de mi csak mentünk tovább, nem tudom, meddig mentünk volna, ha a láthatáron hirtelen meg nem pillantunk egy fénycsíkot. Először csak egy keskeny vonal húzódott a föld és az ég között, majd egy fényoszlop söpört végig félkörben a földön, és akkor, hirtelen – először, amióta elváltunk Marika fiától – megpillantottuk egymást, láttuk a nádat és a buzogányok sorát a fekete vízben, de akkor már fenn is voltunk a hídon. Széles fémhíd ívelt magasan a víz felett, a közepén egy betonból készült őrtorony állt. Nem látszott, hogy milyen hosszú a híd, mert ekkor már a fényoszlop ránk irányult, hallottam, ahogy édesanya felnyög mögöttem: – Mi lesz, ha a híd alá van aknázva? Mi lesz, ha minden hiábavaló volt, és a halálba visz-lek, ahelyett, hogy megmentenélek? – De ekkor már nem volt választásunk. Nem lehetett visszafordulni. A cél olyan közel volt, a szó szoros értelmében kéznyújtásnyira, már csak egy-két lépést kellett megtennünk a közeledő, letompított hangok irányába. És akkor, az őrtoronnyal körülbelül egy magasságban, két pár csizma vált ki a fényoszlopból, átlépett a fényfüggönyön és az utolsó, amit édesanya szájából hallottam, mielőtt lerogyott a földre, ez volt: – Cica, édesem, látod milyen csizma van rajtuk? Olyan ráncos és vissza van gyűrve, mint az oroszoké? Vagy merev szárú lovaglócsizma?

Merev, egyenes szárú osztrák lovaglócsizmákat láttam.

Ó, Uram Istenem! Sikerült!

Átkeltünk a határon, Nyugaton vagyunk!

Csak egy fényképem van ebből az időből.

Egy vékony kamaszlányt ábrázol, régimódi kötött mellényben és kockás flanel blúzban. Világosbarna haja egyszerű hajcsattal van hátratűzve a homlokánál, ami arról tanúskodik, hogy nem volt ideje elrendezi a frizuráját. Bedauerolt fürtjei nedves loknikban lógnak az arca mellett. A mosoly egy fiatal lány mosolya: lágy, nyílt, bizalomteljes, semmi fenntartás sincs benne. Belemosolyog a fényképezőgépbe. Finom metszésű vonásai jobban szembetűnnének, ha a fénykép – az útlevélképeket érintő rendelkezésnek megfelelően – nem igyekezett volna az ovális arcot csak a jellemző vonásaira szűkíteni: magas arccsont, egyenes, rövid orr, és kissé ferde vágású szem.

A fénykép Malmőben készült, 1956. december tizenegyedikén, amikor huszonnégy órás buszút után, Németországon keresztül egy újabb magyar csoport érkezett Svédországba. A kislány a fényképen én vagyok. A kötött mellényt és a kockás blúzt az osztrák Vöröskereszt adományaként a Bécs közeli Traiskirchen táborában kaptam. A helyiség mellett, ahol a roppant gyors fényképezés lezajlott, egy hosszú sor zuhanyzó volt. A tábla, amit fényképezés alatt a mellkasom előtt kellett tartanom, nyilván csak a rendőrségi példányon szerepelt. Azt hiszem, a mosolyom még az út mámoros érzését tükrözi, a hóval takart, karácsonyi díszekkel felékesített városok mellett való elhaladásunk emlékeit. Bécs, Zell am See, Frankfurt, Köln majd a tompán dohogó komphajó, melyen az éjszakát töltöttük, és megérkezésünkkor az erős reggeli fény a kikötőben. Egy arc, egy nyak és egy mellkas, ami én voltam egykor.

Édesanya egyik kedvenc fényképét kiakasztottam a falra az emeleti folyosón. Saját kezűleg látta el régimódi, ezüstözött rámával. Pillanatfelvétel a korai negyvenes évek Magyarországáról, ami egy három év körüli sötétszőke kislányt ábrázol egy pónifogat ülésén. A gyermek arcán komoly kifejezés ül. A kis kocsi mögött három nő sorakozik fel: édesanya, nagymama és a dadám, Marika, akit mindenki Bajikának hívott, mert nem tudtam helyesen kimondani a nevét. Bajika.

A három nő belemosolyog a fényképezőgépbe. Ez egyszer még nagymamám ajkán is majdnem valódi mosoly bujkál, mintha egy pillanatra sikerült volna magát rávennie, hogy félretegye sok-sok bánatát, elfelejtett volna aggódni valami új, közeledő katasztrófa miatt, az egri püspök, Krisztus szenvedései, halott szülei és lobbanékony nővérei miatt, és kivételesen megengedte volna magának, hogy egy kis örömet találjon, ha nem másban, hát unokája vasárnapi ünneplőjében: a fekete-fehér lakkcipőben, a fehér térdharisnyában és a térdig érő, dupla soros, loknis bársony kabátban. Ott áll a lánya mellett, a háta egyenes, mintha karót nyelt volna, karjait szorosan a testéhez szorítja, sötét, félmagas sarkú trottőrcipőt és sötét, nagy galléros, egy sor gombos kabátot visel, fején diszkrét kalap, felhajtott fátyollal. Ellentétben nagyanyámmal, édesanya feje fedetlen és a kabátját hanyagul a vállára dobva viseli. A fehér-szürke, tyúklábmintás ruha szabása és a mód, ahogy leeresztett vállal keresztbe fonja a karját, kihangsúlyozza a hanyagság benyomását, ami úgy tűnik, átterjedt a dadámra is, aki kigombolt kabátban, kócos hajjal áll ott, mintha a két fiatal nő, titokban összeesküdve, tüntetni akart volna nagymamám feszes kifogástalansága ellen. Egy dolgot mégis megosztanak: látszólag mindhármuknak határtalan idő áll rendelkezésükre. Tartásukban semmi sem utal arra, hogy különösen sietnének a szemközti, híres Bécsi Cukrászdába, ahol a kislány végre bekebelezheti majd a megígért tejszínhabos csokoládét és kedvenc tortáját.

A fénykép a harmónia, a biztonság és a béke jelképe, tehát nem lehet egészen hiteles. Valójában sem a béke, sem a harmónia vagy a képről áradó biztonság nem lehetett valódi a kép keletkezése idején. Jóllehet Magyarország Hitler oldalán állt, és ahogy nálunk mondták, nemrég „visszakapta régi területeit”, és az Adriai Biztosító Társulatnál, ahol apám újonnan kinevezett igazgató volt, nem lehetett panasz a befutó megrendelésekre, és a társasági élet – ahogy hallottam – ugyancsak fellendült, egyik fogadás követte a másikat, a felszín alatt, a lázas jókedv, mulatságok, rendezvények és kirándulások mögött volt valami torz vonás, ami sejthető a fényképen is. Igen, itt kétségtelenül látszatkeltéssel van dolgunk. Persze a póni és a hintó valódi, akárcsak a sima, aszfaltozott út is és a személyek fizikai jelenlétét sem lehet kétségbe vonni. Eddig minden rendben. A kép hátterének vizsgálatakor azonban ránk törhet a bizonytalanság.

Első pillantásra úgy tűnik, mintha a kis társaság véletlenül állt volna meg egy kisebb domb előtt, a póni bozontos sörénye mögött egy meredeken lejtő erdei tisztás látszik, néhány akácfa és itt-ott elszórt bokor és egy magasba szökő masszív szilfa. Tehát látunk egy dombot és egy gyér erdőt, amely éppúgy lehetett volna az Állatkert akármelyik kis mellékútvonala mentén, mely egyik pavilontól a másikig vezette a látogatókat. De lehetett volna a közeli Városliget egyik népszerű sétánya is, ahol a város előkelőbb családjai vasárnaponként szerették mutogatni magukat egymásnak. De akkor honnan az álló figurák rejtelmes lebegése? Mintha a lábuk hiába keresné a talajt. Lehetséges, hogy a domb az erdei tisztással nem volt valódi, csupán egy ügyes műtermi fotó? Díszlet, amit szükség esetén előhúztak, mint idilli hátteret a mindenkori, pózolni szándékozó csoport számára? Lehetséges, hogy ez a díszlet egyenesen egy vidéki birtok látszatát akarta kelteni, egy olyan helyet, ahol az ábrázolt személyek el tudták kerülni a nyilvános parkok és a város közönséges lármáját? Mielőtt pár éve Barbro barátnőm felfelé menet a lépcsőn azt nem kérdezte: – Ez a felvétel a birtokotokon készült? –, soha nem gondoltam erre. Egészen addig mindig természetes volt számomra, hogy a kép a budapesti Állatkertben, azoknak a rendszeres látogatásoknak az egyikén készült, amelyeket nagymamám szokott tenni nálunk, és amelyeket édesanya az utolsó években mindig amolyan ellenőrző körútként szokott emlegetni. – Meg akar győződni arról, hogy nem érzem túl jól magam!

Ha a képet eléggé figyelmesen szemügyre vesszük, feltűnik, hogy egy barna papírra van felragasztva, ami felül kissé egyenetlenül lett levágva, feltehetően akkor, amikor édesanya próbálta beilleszteni a 20x25 centiméteres rámába. Fekete-fehér fotó, de tudatosan borús, barna szépiával árnyalva, gondolom nagyításról van szó, ez a technikai művelet magyarázza meg, miért nem egyformán éles a kép mindenhol. Ellentétben a középen élesen látható alakokkal, akik a gyújtópontban állnak a fényképész lencséje előtt, a háttér kissé szemcsés, és nem engedi megállapítani, milyen évszak lehetett. A nők ruhájából ítélve nem nyár volt, minden bizonnyal tél sem, talán tavasz. Valószínűleg 1943-ban készült a felvétel, mivel a következő tavaszon már nem voltunk Budapesten.

Első pillantásra a kép egyáltalán nem hat mesterkéltnek. A kompozíció harmonikus: egy négy személyből álló csoport, közülük hárman egy pónifogat mögött állnak, melyen egy kislány ül, a háttérben a kis domb jelképezi a természeti tájat. A talaj a domb körül hepehupás, a gyep egyenetlen, a fák alatt és a lejtő szélén az árnyékok egyre sötétebbek. A fény a domb középső részére esik, és távolabb belevész a nyirkos ködbe, ami oly gyakori a bozótos, erdős területeken. Két megdőlt fatörzs között egy halom fa látszik, és kissé lejjebb, egy akácfa melletti, mohafedte kőtömb láttán az ember ösztönösen úgy sejti, hogy a domb mögött sűrűbb erdő húzódik, lombos fákkal, magasra nőtt aljnövényzettel, kőhalmokkal és gödrökkel. De a csúcs felé félúton hirtelen egy átmenet, egy illesztés sejlik fel. Egy vékony, világos, ívelt vonal egy kisebb dombra utal az erdővel érintkező meredek domb előtt. Noha csak egy rendkívül vékony és diszkrét körvonalról van szó, a görbülete oly megtévesztően egyezik a domb görbületével, hogy nehéz elvetni valamiféle manipuláció gondolatát. Nem mintha ez a másolat-domb önmagában megmagyarázná a kissé ambivalens és teátrális benyomást a képről. Ha jók a fényviszonyok, például amikor a nap hirtelen kibukkan a felhők mögül egy tomboló tavaszi vihar után, a táj képes még a legleleményesebb színházi díszletet is megszégyeníteni – de itt, ezen a képen valami másról van szó, valami olyasmiről, ami magára az egyensúlyra vonatkozik. Az alakok sajátos lebegése és furcsa súlytalanságuk láttán a néző kénytelen eltűnődni, hogy vajon van-e szilárd talaj a lábuk alatt. A gyanú, hogy az egész jelenet elrendezett, tovább erősödik, amikor azt a részt kezdjük vizsgálni, ahol a domb és az aszfaltozott út találkozik. Itt már egészen biztos lehet az ember abban, hogy ez a vonal, ez a túl egyenes és merev útszél nyilvánvalóan nem szegélyezheti egy fűvel benőtt domb alját, még akkor sem, ha a legügyesebb kertépítő mérnök a legnagyobb erőfeszítéssel igyekezett is kiegyenlíteni az utat egy kis aszfalttal a gyalogosok számára. Pontosan itt, ezen a helyen, ahol a természet és a konstrukció találkozik, mindenképp meg kellett volna jelennie egy kis egyenetlenségnek: fűszálak, lehullott lomb, tekergőző indák. De nem! A domb és az aszfalt találkozása tökéletes vonalat alkot, szinte mintha utólag rajzolták volna oda, és ha elég hosszú ideig nézzük ezt a vonalat, felfedezhetjük azt is, hogy az egész beállítás gyanúsan lejt. Valami nem stimmel azzal, ahogy a nők állnak ott a domb előtt. A három nő közül csak Bajika lába alatt van valódi gyalogút. Ahol áll, édesanya mellett, kissé szétvetett lábakkal, tisztán lehet látni, hogy trottőrcipőbe bújtatott lába megtartja alacsony, tömör kis teste súlyát, míg édesanya cipőjének a pónifogat által kissé eltakart orra, és nagymamám finom sétacipője lejtőn áll, egy festett síkon, amely egy – valódi vagy nem valódi – dombszerűséget iparkodik összekötni az aszfaltozott úttal.

Vajon játékos illúziókeltés ez, avagy alkalmazkodás a kor konvenciójához, amely nem rettent vissza egy kis hamisítástól? Nehéz megmondani, de ha összeadom mindazt, amit saját elbeszélésük alapján tudok a családomról, és amit mint felnőtt nyomoztam ki, hajlamos vagyok azt feltételezni, hogy mindkettő. A félrevezetés már azzal elkezdődött, hogy édesanya – mert majdnem biztos vagyok abban, hogy ő, és nem a nagymamám akarta megörökíteni ezt a vasárnapi kirándulást egy idillikus domb előtt, ahelyett, hogy az Állatkert egyik pavilonját látogattuk volna meg – olyan közel helyezkedett el nagyanyám mellett, mintha a lehető legjobb viszonyban lettek volna, miközben egész életében félt az anyjától. A többi – a topográfia, a pónifogat, a megtévesztő harmónia – már jött magától, mint olyan sok minden más is a családi képeken. – Olyan elegáns, mint egy