Warren Adler

A RÓZSÁK

HÁBORÚJA

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Warren Adler: The War of the Roses

First published in the USA in 1981 by Warner Books

Fordította

Barkóczi András

© Warren Adler, 1981

Translation © Barkóczi András, 2025

Felhasznált szövegváltozat:

Warren Adler: A rózsák háborúja, Európa Könyvkiadó, 2007

Minden jog fenntartva.

© Athenaeum Kiadó, 2025

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-586-9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Csémi Judit

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1.

Hűvös zápor vert végig az ódon ház deszkahomlokzatán, s dörömbölt az ablakon. A léctámlás kerti székekkel kamarateremmé átalakított, kellemesen dohos társalgó közönsége egy emberként fordult oda; még az árverési kikiáltó is felemelte méla tekintetét, tán reménykedve, hogy a vihar betöri az üveget, és véget vet ennek az egész siralmas ügyletnek.

Oliver Rose a folyosó felőli szélen foglalt helyet, néhány sorra az emelvénytől, úgyhogy kényelmesen kinyújthatta hosszú lábát az ütött-kopott padlón. Gyér érdeklődés mutatkozott, harmincnál nemigen lehettek többen. A kikiáltó mögött festői – vagy inkább bombázás utáni – összevisszaságban hevertek a Baker család megrostált tárgyi maradványai; az utolsó Baker olyan sokáig húzta, hogy a kacatok egynémelyike időközben éppenséggel értékessé válhatott.

– …Bostoni hintaszék, eredeti darab – darálta a kikiáltó megtört, szinte esdeklő hangon, miközben egy viharvert, Windsor-stílű ülőalkalmatosságra mutatott. – Készítette Hitchcock, Alford és Társa, az egyik legpatinásabb cég a szakmában. – Gyászosan, immár semmiben sem reménykedve körülhordozta pillantását a néma publikumon. – Eredeti darab! – csattant fel. – Hallják, amit mondok?

– Tíz dollár – recsegte egy női hang. Tulajdonosa az első sorban ült, és kétes tisztaságú ír szvettert viselt.

– Tíííz? – méltatlankodott a kikiáltó. – Drága hölgyem, nézze ezt a kecsesen ívelt lábat, ezt a gyönyörű csigavonalas támaszt, ezt a kényelmes ülést…

– Na jó, tizenkettő ötven – biggyesztett az asszonyság. Ami bútor volt a kínálatban, azt zömmel ő vette meg. Olivernek egyenesen úgy rémlett, hogy más nem is licitált.

– Tiszta kabaré – sziszegte a fülébe szomszédja, egy gutaütéses képű jenki. – Jól betett ez az eső. A nőnek régiségboltja van Provincetownban. Fölmarkolja az egészet bagóért, aztán tízszeres áron rásózza a turistákra.

Oliver cöcögve bólogatott. Hát igen, az eső. A hétvégi kirándulókból, akik a május 30-i ünnepre kellemes strandidőt várva csütörtökön meg pénteken tömegestül özönlöttek Chathambe, ma délelőtt már csak néhány lézengett. A Hullámtörő éttermében, ahol Oliver a nyári szünidő alatt felszolgált, a vasárnap és a dél együttesen is csak hamisítatlan szezon végi pangást eredményezett, és ennek megfelelő borravalókat.

Persze az, hogy az időjárás Cape Codon legalábbis szeszélyes, őt egyáltalán nem lepte meg. Amióta elhatározta, hogy egyetemre fog járni, minden nyarát a Hullámtörőben pincérkedte végig. A hűvösebb, szelesebb napokon pedig előszeretettel látogatott hagyatéki árveréseket, főleg ha valamelyik megüresedett régi nyaraló volt a helyszín. Bár ritkán engedhette meg magának, hogy vegyen is valamit, olykor azért potom pénzen hozzájutott egy-egy staffordshire-i kerámiához.

A staffordshire-i mázas cserépfigurák iránt gyerekkora óta érdeklődött, annak a négy hölgynek köszönhetően, akik mélyen kivágott, lenge fehér ruhájukban a mama vitrinjéből szemeztek vele. Amúgy apja Angliában töltött katonaidejének mementói voltak, s a négy évszakot jelképezték. A tavasz sajnos nem maradt intakt, mert Oliver egyszer kora pubertáskori kíváncsiságától űzve kivette a kis hölgyet, hogy megtapogassa a cicijét, és véletlenül leejtette. Pedig a kézügyességével nem volt baj, a letört fejet is olyan jól visszaragasztotta, hogy anyja azóta sem vette észre.

Az évek során aztán, meglehet, bűntudatból, egész csinos kis gyűjteményt szedett össze. Mivel valamelyest utánaolvasott a témának, tudta, hogy azért jutott viszonylag olcsón egy sor alvó gyerekalakhoz meg az obligát „családjától búcsúzó tengerész”-hez, mert ezekből számtalan készült, mégis volt egy olyan sejtése, hogy idővel majd fölkúszik az értékük.

A kikiáltó egy bokszolófigurát emelt a magasba, s szemüvegét az orrára tolva olvasni kezdte a tételjegyzékből:

– Staffordshire-i kerámia dísztárgy. Cribbet ábrázolja, az ökölvívót, aki 1809-ben angol bajnokságot nyert…

Olivernek elakadt a lélegzete. Ez az idióta szétválasztja őket. Döbbenetes hozzá nem értés. Cribb ugyebár fehér, és hozzátartozik az a fekete, Molineaux, az egykori rabszolga, aki kétszer is kihívta Cribbet, és mindkétszer veszített. Az ökölvívó párost számtalan karikatúra megörökítette, kerámiára festve és megformázva is gyakran lehetett találkozni velük; mindig egymással szemben álltak, halhatatlan ütésváltásban.

– Tizenöt dollár – indított a hölgy az első sorban.

A kikiáltó a szobrocskára pillantva vállat vont; fanyalgó tekintetén látszott, hogy nem szívügye felverni a licitet. Igaz is, gondolta Oliver, ez csakugyan nem műtárgy, egyszerű szuvenír, annak idején bármelyik kócerájban két pennyért utánadobták az embernek.

– Tizenöt először. Tizenöt dollár. Tizenhatot kínál valaki?

Oliver felemelte a kezét. A kikiáltó, látva zsenge korát, elnéző vigyorral biccentett.

– Tizenhat dollár először – jelentette be szemernyi optimizmussal a hangjában.

A slampos nőszemély hátrafordult. Az arca, mint a csirizes tészta; vörös orra zsebkendőért könyörgött.

– Tizenhét – károgta megbotránkozva.

– Tizenhét dollár – nézett ismét Oliverre a kikiáltó.

Ő nyolcat mutatott, és zavartan köhintett. A testes asszonyság fészkelődni kezdett. Oliver gyorsan előkotorta zsebéből a pénzét. Harminchét dollár volt nála, a teljes hétvégi borravaló. A Cribbet csak akkor van értelme megszereznie, ha utána még a Molineaux-ra is futja.

– Tizenkilenc! – harsogta az asszony. Az ablaküvegen vad ratatát vert az eső, de a kikiáltó, lassan formába lendülve, oda se hederített.

– Szemét! – sziszegte Oliver. Érezte, hogy a szíve hevesen kalapál. – Húsz! – kiáltotta.

– Hülye! – fordult hátra vetélytársa, s úgy nézett rá, mint valami undok féregre.

– Húsz dollár először. Húsz másodszor. – A kikiáltó kalapácsát emelve az asszonyra nézett, s kárörvendő kis vigyorral kérdezte: – Senki többet? –, azzal leütötte a Cribbet. – Elkelt.

– Azannyát! – könnyebbült meg Oliver. Felvillanyozó érzés volt belekóstolni a győzelem mámorába.

– Rendesen hazavágta a vén tehenet – sutyorogta elismerően a szomszédja.

De máris sorra került a fekete. Olivernek elszorult a torka. Összetartoznak, hajtogatta magában, hogy ezzel is fokozza elszántságát. Miután leszámolta és zsebébe suvasztotta a Cribbre elvert pénzt, már csak tizenhét dollárt szorongatott izzadt markában.

– A következő tétel szintén staffordshire-i kerámia, az ezernyolcszázas évek elejének angol ökölvívóját, a rabszolgasorból szabadult Molineaux-t ábrázolja.

– Tíz dollár – kiáltotta a pulóveres nő, egyelőre veszteg maradva székén.

– Tizenegy – lépett be Oliver. Csak sikerüljön, fohászkodott; élvezte a dolgot, s bár egyre intette magát a felelőtlen herdálástól, a lelke mélyén mind nagyobb elszántságot érzett.

– Tizenkettő – csicseregte mögötte egy hang. Oliver döbbenten hátrakapta a fejét. Az új vetélytárs pirospozsgás lány volt hosszú, barna hajjal, tengerészsapkában; tőle két sorra ült, és kimért mosollyal viszonozta pillantását.

– A fenébe! – dörmögte előrefordulva, miközben a kikiáltó nyugtázta az ajánlatot.

– Tizenkét dollár először.

– Tizenkettő ötven – kiáltotta a molett asszonyság.

– Ezek nem tudják, hogy pár? – sziszegte Oliver dühösen, mintha két ellenfele csak azért licitálna, hogy vele kitoljon. Feltette a kezét, izzadt markában a dollárgalacsinnal.

– Tizenhárom először – mondta a kikiáltó, szemét a lányra szegezve. Habozik, gondolta Oliver.

– Igen… tizenhárom ötvenet mondott, ugye? Tizenhárom ötven először. – Oliver rosszallóan meredt a kikiáltóra, amiért ilyen olcsó trükköt vet be, majd a lányra, amiért partner benne.

– Tizennégy – mordult fel. Nyelt egyet, érezte, hogy összeszorul a gyomra. A fészkes fenébe! Eleve micsoda marhaság volt szétválasztani a párt. A kikiáltó a lányt figyelte.

– Tizenöt dollár – jelentette be. A közönség soraiból nyugtalan moraj hallatszott.

– Tizenhat! – harsogta Oliver.

– Tizenhét – csendült ki a lány hangja az általános morajból.

– De hát ez egy pár! – kiáltotta Oliver, s hitetlenkedve rázta a fejét. Kisimította gyűrött bankóit, még egyszer megnézte a címleteket. Tizenhét, tényleg egy centtel se több, merthogy aprója sincs.

Ismét hátrapillantott. A lány arca nyugodt volt, szinte derűs, de világosan lerítt róla a makacs elszántság is.

– Tizenhét először – fixírozta pimasz lekicsinyléssel a kikiáltó.

– Tizennyolc – robbant ki Oliver, s megbicsaklott a hangja. Mintha a terem s kint az eső is egyszerre elcsendesedett volna. Gyalázat, amit művel, közönséges blöff, hiszen nincs is ennyi pénze. Szaporán szedte a levegőt.

– Tizenkilenc – vetette oda a lány.

– Húsz – vágta rá kapásból.

Pillanatnyi csönd támadt. Olivernek óriási gombóc nőtt a torkában. Megint hátranézett, s ahogy a tekintetük találkozott, látta, hogy a lány szándéka véresen komoly.

– Huszonegy.

Na jó, vigyed, ha annyira ragaszkodsz hozzá, gondolta némi megkönnyebbüléssel, és lehorgasztotta a fejét.

– Huszonegy dollár először…, másodszor… – A kikiáltó néhány másodpercnyi esélyt hagyott neki. Oliver érezte, hogy a fejébe tolul a vére. Igen, igen, vesztettem, meghátrálok, feladom, mi kell még?

– Senki többet… – A kikiáltó vállat vont, és leütötte a tételt.

Oliver még jó darabig fortyogott. Kérhetett volna kölcsön, vagy valami. Az ám, de minek? Mi értelme az egésznek? Az árverés végére azonban lehiggadt, s miután kifizette és átvette szerzeményét, odalépett a lányhoz.

– Ez a két figura egy pár – világosította fel. A lány sanda szándékot olvashatott ki a szeméből, mert két kézzel szorongatta a magáét. – Elválaszthatatlanok – tette hozzá Oliver.

– Csakhogy külön árulták őket – szögezte le a lány, s távol ülő zöld szeme megvillant.

– A pasas nem ért hozzájuk.

– Azért klassz volt – jegyezte meg a lány, már a zsúfolt előszobában. Az ajtónál nagy tolongás támadt, mindenki az ernyőjével pöszmötölt: odakint változatlanul szakadt.

– Tizenhét dollárnál, hogy úgy mondjam, kimerültek a lehetőségeim. De csak azért is följebb mentem. – Mindjárt belátta, hogy ez idétlen kárörvendésnek tűnhet, legszívesebben visszaszívta volna. – Túlságosan belelovaltam magam – igyekezett elütni a dolog kicsinyes élét.

– Én is – ismerte be a lány. – Hiába, ilyen a természetem.

– Önfejű, igaz?

– Megátalkodott, ahogy apám mondja. – Egyenletes, fehér fogait kivillantva rámosolygott, s Oliverből erre nyomban elpárolgott a leghalványabb ellenérzés is.

– Na és ha felmentem volna százig?

– Nem mondom, tartottam tőle.

– Jó, de mi lett volna?

– Elgondolni is rossz.

Oliver visszamosolygott, s együtt furakodtak az ajtó felé.

– Egyáltalán, minek kell?

A lány vonakodva felelt; Oliveren átvillant, hogy talán kacérkodik vele.

– Egy ismerősömnek szánom. A Címerben szobalány, én meg ott vagyok cukrászsegéd most a nyáron. Rengeteget rohangál, és mivel a bátyja első osztályú bokszoló, gondoltam, borravaló helyett inkább ezt adnám neki.

Nemes szándék, gondolta Oliver, s egyszeriben bűntudata támadt.

– Akkor is kár szétválasztani őket.

A lány kinyitotta az ernyőjét, és kilépett az esőbe, Oliver utána.

– Ideférek? – bújt gyorsan az ernyő alá, bár így mindketten áztak.

– Csak hogy lásd, milyen sportszerű győztes vagyok.

– Én viszont csapnivaló vesztes.

A Címer a város túlsó végében volt. Elindultak a főutcán, Oliver keze a lány ernyőt tartó kezén, de olyan erős szél fújt, hogy keresztbe verte az esőt, úgyhogy kénytelenek voltak egy zárva tartó játékbolt bejáratának előterébe húzódni.

Ekkorra már lényegében összeismerkedtek. Oliver megtudta, hogy a lányt Barbara Knowlesnak hívják, Bostonban tanul, a nyarat eredetileg arra szánta, hogy önkéntesként segítse Jack Kennedyt a Nixon elleni kampányában, de kiderült, hogy ezt anyagilag nem engedheti meg magának.

– Egyébként szeretem azt a cukrászdát. Nagyon érdekes, mindenfélét sütünk. És egy csomó pénzt összespórolok.

– Hacsak el nem költöd – bökött Oliver az ázott újságpapírba göngyölt szobrocskára.

– Miért, a tiéd talán ingyen volt? – nevetett Barbara, és Oliver az alkonyfényben észrevette, hogy a szeme nem is zöld, hanem barna.

– Nem tehetek róla, engem valahogy vonzanak a régi tárgyak. Az ember sokkal többet ér velük, például ezekkel a figurákkal, mint a pénzével.

– Csak épp nem lakik jól velük.

– Hát azt nem, sajnos. Úgyhogy kerülnöm is kell a kísértést. Nincs több árverés, ősztől a Harvardra járok jogi karra, az eszméletlen, hogy mibe kerül. Megállapodtam a szüleimmel, a tandíjat ők fizetik, minden egyéb költséget én.

A beugró szűk volt, összebújva álldogáltak. Most a lány beszélt, Oliver érezte meleg leheletének cirógatását az arcán, s érezte azt is, hogy valami rejtélyes és csodálatos áram kezd keringeni köztük.

– Ne add még oda, jó? – kérlelte. Végül is a szobor ezentúl a találkozásukat jelképezi. – Egyelőre ne.

– Az enyém – fújta fel magát tréfásan Barbara, és úgy emelte a feje fölé, mintha le akarná vele bunkózni Olivert.

– De a párja nélkül egyik sem ér sokat. Összetartoznak.

– A mérkőzést én nyertem, sportszerű, becsületes küzdelemben.

– Még hátravan néhány menet – csúszott ki halkan Oliver száján. Nem tudta, a zivatarban vajon Barbara meghallotta-e.

– Állok elébe – jött a mosolygós válasz..