Dr. Karyl McBride

VÉGET ÉRHET VALAHA A DRÁMA?

Avagy hogyan lehet narcisztikus
szülő mellett felnőve kitörni
a transzgenerációs trauma fogságából

Fordította
Holbok Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Dr. Karyl McBride: Will the Drama Ever End?

Copyright © 2023 by Dr. Karyl McBride, Ph. D.

This edition published by arrangement with Susan Schulman Literary Agency.

All rights reserved.

Véget érhet valaha a dráma? © Partvonal Könyvkiadó, 2024

Magyar fordítás © Holbok Zoltán

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2024

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Baranyi Vivien

Korrektor: Dobos Attila

Borító: Földi Andrea

ISBN 978-963-609-132-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet bátor pácienseimnek ajánlom.
Rendkívüliek, merészek és inspirálóak vagytok,
hatalmas lelkierőről tettetek tanúságot.
Mélységes hálával őrizlek benneteket a szívemben.

A szerző megjegyzése

A könyvben előforduló történetek és szereplők a klinikai munkámból és a kutatásaimból, valamint a hétköznapi életben megismert emberektől és megtörtént eseményekből származnak. A neveket és néhány, a beazonosíthatóságot lehetővé tevő információt megváltoztattam, így egyes példák a szereplők és helyzetek különböző részleteinek kombinációjából születtek.

Köszönetnyilvánítás

Könyvet írni egy világjárvány közepén, ilyen politikailag megosztott környezetben nem könnyű feladat. Bár lehetőséget ad a csendes, zavartalan, elmélyült munkára, de valahol magányos is tud lenni. Bár hiányzott a barátaimmal, a családtagjaimmal és a munkatársaimmal való megszokott érintkezés, hálás vagyok mindazok kitartó támogatásáért, akik velem maradtak ezekben a kifordult időkben.

Amikor könyvet írok, általában mindig választok magamnak egy rövid vezérgondolatot, ami folyamatosan inspirál és lendületben tart, és kiragasztom a számítógépemre. Az első könyvemnél ez a következő volt: „Haladj a célod felé, és Isten valóra váltja az álmodat!” A második könyvemnél pedig ez: „Ha nagy fába vágod a fejszédet, vegyél egy nagy fejszét!” A mostani könyvemhez az alábbi vezérgondolatot választottam: „Ezt a kősziklát nem bírja elmosni az ár!” A következőkben felsorolt emberek, akiknek most szeretnék köszönetet mondani, ugyancsak ilyen kősziklák voltak, akiket nem sodort el az áradás, hanem mindvégig megingathatatlanul álltak a helyükön, és kitartóan támogattak, segítettek, bátorítottak és szeretetükről biztosítottak.

Először is köszönöm a családomnak: a gyerekeim, a házastársaik és a nagyszüleim mind kivételes és páratlan emberek, akiktől több szempontból is igazán különleges támogatást kaptam. Mindannyian kiemelt helyet foglaltok el a szívemben, és úgy érzem, mindig itt vagytok velem lélekben. Köszönöm a szereteteteket és a támogatásotokat! Jobban szeretlek benneteket, mint azt szavakkal ki tudnám fejezni.

A húgomnak: köszönöm neked, hogy hajlandó voltál arra, hogy megoszd velem a történeteidet és megerősítsd az általunk átéltek valóságalapját. Nagyon sokszor segítettél, akkor is, ha azt éppen nem is vetted észre. Köszi, Hugi, örökké szeretni foglak!

Susan Schulmannek, az ügynökömnek: gyakran gondolok arra, milyen szerencsés vagyok, hogy sikerült megnyernem téged ügynökömnek írói munkásságom során. Szeretem az egyenes, őszinte hozzáállásodat, amit a közös munkánk során tanúsítottál minden tekintetben. Roppant hálás vagyok a professzionalizmusodért, a korrektségedért, a kedvességedért, a segítőkészségedért, de legfőképpen az ösztönző támogatásodért, amivel segítettél hinni magamban. Te is egy megingathatatlan kőszikla voltál. Minden tiszteletem a tiéd, és mindig hálás leszek azért, amit értem tettél.

Külön köszönet illeti Linda Migaltit, a Susan Schulman Irodalmi Ügynökség külföldi jogokért felelős igazgatóját. Linda, bámulatos munkát végeztél az idegen nyelvű fordítókkal és a külföldi ügynökségekkel folytatott közös munka során. Nagyon köszönöm az áldozatos munkádat!

Laura Golden Bellotti szabadúszó szerkesztőnek: Laura, nagyon örültem, amikor elvállaltad a könyvem szerkesztését. A korábbi közös munkáinkból tudtam, hogy a tapasztalatod és a szakértelmed felbecsülhetetlen lesz. Élmény volt veled dolgozni a könyv megírása során. Nagyra értékelem azt a különleges adottságodat, hogy a szerkesztés során mindvégig képes voltál meghallani a hangomat és írásba átvezetni a mondandómat. A türelmed, a kedvességed, a megerősítésed és az áldozatos munkád a legkedvesebb emlékeim közé tartoznak a könyv megírásának időszakából. Imádtam a beszélgetéseinket, nagyban köszönhetem neked, hogy az utazásunk zökkenőmentes, tartalmas és eredményes volt. Nagyszerű teremtés vagy! Köszi! Köszi!

Leah Millernek, az Atria felelős szerkesztőjének: mélységes hálám a szakértelmedért és a fontos szerkesztési javaslataidért. Hálás vagyok a lelkesedésedért, a kedvességedért és a támogatásodért, és hogy világosan láttad, mennyire kényes témához nyúlok. Köszönöm, hogy hittél abban, hogy szükség van erre a könyvre! Élmény volt együtt dolgozni veled. Köszönöm az Atria Books teljes csapatának: Libby McGuire-nek, Lindsay Sagnette-nek, Dana Trockernek, Suzanne Donahue-nak, Falon Kirbynek, Katelyn Phillipsnek, Paige Lytle-nek, Alexis Minierinek és Emma Taussignak.

Michelle Stack menedzserasszisztensnek: Michelle egy igazi rocksztár, aki végig gondoskodott arról, hogy rendben forogjanak az üzleti fogaskerekek, amíg én a könyvírással voltam elfoglalva. Michelle, köszönöm a nagyszerű hozzáállásodat, a reakciókészségedet és a példás precizitásodat! Hálás vagyok a lojalitásodért és az állandó rendelkezésre állásodért a workshopok, internetes projektek és üzleti feladatok során. Te vagy a legjobb! Külön pacsi a férjednek, Wendellnek, akire szintén számíthattunk, ha kellett.

Sarah Schwallier közösségimédia-asszisztensnek: Sarah segít naprakészen tartani a közösségimédia-bejegyzéseinket, intézi a marketingfeladatokat és rengeteg hasznos ötlettel áll elő. Köszönöm neked a remek munkát, amióta a fedélzeten vagy! Téged csak úgy hívlak, hogy „napsugárlány”, aki folyton szurkol, figyel és motivál, és különleges adottsága van arra, hogy fényt vigyen oda, ahol éppen van.

Sandra Molina személyi asszisztensnek: Sandra vállalkozásának neve Engel Maintenance, ami azt jelenti, „angyali gondoskodás”. Sandra a gondoskodó angyal a színfalak mögött, aki mindig készen áll arra, hogy bármit elintézzen; bevásárol, postás, pedellus, takarító egy személyben. Te és a családod valóságos áldás volt számomra. Köszönöm mindannyiótoknak!

Carolina Dilullónak, házvezetőmnek és barátomnak: Lina, te vagy a legjobb! Tisztán tartod a házamat, amire nekem soha nincs időm, de még ennél is sokkal fontosabb a csodálatos barátságunk, ami kialakult az évek során. Nagyon kedves vagy a szívemnek!

Köszönöm mindenkinek a támogatását!

Chris Kitzmiller webmester-informatikusnak: Chris, kedves barátom, ma már jó néhány éve együtt dolgozunk. Köszönöm, hogy mindvégig kitartottál és mindenben számíthattam rád! Nagyon hálás vagyok ezért.

Kate Alexander klinikai szociális munkásnak, kollégámnak és barátomnak: Jó szívvel ajánlak minden olyan gyereknek és kamasznak, aki diszfunkcionális családban nőtt fel. A szakértelmed mint gyermekterapeuta egészen kimagasló. Nagyra becsülöm, hogy ilyen mélységben érted és átlátod a narcisztikus családi rendszerek bonyolult összefüggéseit. Köszönöm a barátságodat és a segítségedet, amit a könyvem megírásához nyújtottál! A hosszúra nyúló beszélgetéseink, még ha a pandémia alatt csak telefonon tudtunk is értekezni, segítettek megőrizni a lelki egyensúlyomat. Nagyszerű ember vagy, szeretlek és nagyra becsüllek!

Allison Brittsan kollégámnak és barátomnak: Allison, megszámlálni sem tudom azokat az alkalmakat, amikor szakmailag összedugtuk a fejünket az évek során, különösen, amikor a könyvemben taglalt esetek kapcsán konzultáltunk. Köszönöm, hogy mindig számíthattam rád, és hogy annyit segítettél a munkám során! Külön hálás vagyok a kávéillatú hajnali eszmecseréinkért. Nagy élményt jelentettek, bár tudom, hogy többet kéne aludnunk!

A pácienseimnek: ismételten köszönöm bátor és inspiráló pácienseimnek, akiknek sikerült a gyógyulás útjára lépniük, és gyökeresen megreformálni az életüket. Tudjátok, kik vagytok. Hálás vagyok, hogy végigkalauzolhattalak benneteket a gyógyulás útján. Ezt a könyvet nektek dedikálom.

Bevezető

A 2008-ban megjelent Lehetek valaha elég jó? című könyvemben a narcisztikus anyai viselkedés lánygyermekekre gyakorolt káros hatásairól írtam. Akkor elmondtam az olvasóknak, hogy a könyv nem csupán a sokéves kutatási tapasztalatomat sűríti egybe, hanem egyúttal egy „belső, lelki utazás is volt számomra, amely visszarepített abba az időbe, amikor kislányként éreztem, hogy a szeretetteljes szülői gondoskodás hiánya nem normális dolog, és hogy valami nem stimmel körülöttem, de nem tudtam, miért.” A könyv mind idehaza, mind külföldön sokak elevenébe talált, és a tizenkilenc különböző nyelvű fordításnak köszönhetően szerte a világon komoly érzelmi hatást gyakorolt az olvasókra.

Amikor azt a könyvet megírtam, tudtam, hogy tabutémára világítok rá, amely több ezer nő számára hozhatja el a gyógyulás reményét. Ugyanakkor azt is felismertem, hogy még rengeteg a tennivaló. A következő évtizedben egyre több olyan férfiról és nőről szereztem tudomást, akiknek óriási szüksége lett volna megfelelő útmutatásra ahhoz, hogy be tudják gyógyítani azokat a lelki sérüléseket, amelyeket a narcisztikus szüleik által leuralt családban gyermekkorukban elszenvedtek. A Véget érhet valaha a dráma? – Avagy hogyan lehet narcisztikus szülő mellett felnőve kitörni a transzgenerációs trauma fogságából azoknak a felnőtteknek íródott, akik narcisztikus anya vagy apa mellett nőttek fel, és most szeretnének túljutni a múltban elszenvedett érzelmi megrázkódtatásokon, hogy visszanyerjék teljes, szabad énjüket.

Azokat a családokat, amelyekben egy vagy több narcisztikus szülő dominál, narcisztikus családnak nevezem. Az ilyen családokban a szülő kisajátítja magának a hatalmat, és rendkívül kifinomult eszközökkel elnyomja a többi családtagot, különösen a gyerekeket, azok egyéniségét és önálló személyiségének kibontakozását. A narcizmus egy spektrumzavar, ami azt jelenti, hogy a narcizmusnak különböző fokozatai vannak, az enyhétől a súlyosig terjedően. Így a néhány domináns narcisztikus jellemvonástól eljuthatunk egészen a patológiás narcisztikus személyiségzavarig, és a spektrum szélsőséges pontja felé haladva egyre több problémával szembesülünk.

Mivel a narcisztikus egyének szinte csak önmagukkal vannak elfoglalva, és képtelenek feltétel nélkül szeretni, együttérezni és érzelmi támogatást nyújtani egy másik személynek, így nem igazán alkalmasak hatékony szülőnek. Az önzetlenség, az együttérzés és a türelem – mely tulajdonságok elengedhetetlenül szükségesek a gyermekek megfelelő neveléséhez és támogatásához – általában hiányoznak a narcisztikusok érzelmi eszköztárából. A narcisztikus szülők többnyire nincsenek tisztában a lelki korlátjaikkal és azok gyermekeikre gyakorolt rendkívül káros hatásaival.

Bár sokan és sokat írtak már magáról a narcizmusról, kevés szerző célozta meg azokat a sorstársainkat, akik narcisztikus szülők magányos árnyékában nőttek fel. És még kevesebb figyelem irányult arra, hogy a narcisztikus családi dinamika hogyan adódik tovább nemzedékről nemzedékre, és kezeletlenül maradva hogyan ágyazza be magát a családi kapcsolatok örökítőanyagába.

A Véget érhet valaha a dráma? ezt az űrt hivatott betölteni. Célja, hogy a narcisztikus családban felnőtt olvasónak segítséget nyújtson ahhoz, hogy kitörjön a transzgenerációs trauma fogságából, és újraépítse lelki és érzelmi egészségét.

Én magam is egy olyan narcisztikus családban nőttem fel, ahol mások öröme – különösképp a miénk, gyerekeké – súlyos fenyegetést jelentett a családban működő egészségtelen szülői hatalmi dinamikára. Emiatt egész életemben keményen küzdöttem azért, hogy meg merjem élni és ki merjem mutatni az örömömet. Sok más, narcisztikus szülők által nevelt gyerekhez hasonlóan engem sem támogattak abban, hogy sikerélményem legyen, és ha mégis sikerrel boldogultam, vagy ha spontán, jókedvű és felszabadult voltam, a szüleim különös képességgel bírtak arra, hogy lelombozzanak és összezúzzák a lelkesedésemet, ahelyett, hogy biztattak vagy bátorítottak volna. Emiatt egyfajta tanult hajlam alakult ki bennem az önbizalomhiányra és a belső bizonytalanságra, ami fokozott éberséggel párosult. Úgy éreztem, állandóan résen kell lennem, folyton azt vártam, mikor jön a hidegzuhany. Gyerekkoromban minden spontán örömreakciómra durva letorkolást kaptam, ami arra szolgált, hogy a boldogságomat szégyenné, bűntudattá, önkétellyé változtassa. Ez teljesen összezavart. Az az érzés hatalmasodott el rajtam, hogy jobb, ha soha nem leszek túl boldog vagy túl felszabadult, mert sohasem tudhatom, mikor fog valami rossz történni.

Ezek az élményeim arra indítottak, hogy szakmai pályafutásomat terapeutaként és oktatóként annak szenteljem, hogy segítsek az embereknek túljutni az elakadásaikon, és leszámolni a narcisztikus neveltetés éntudatot megtépázó szörnyű örökségével. Egész életemben azon fáradoztam, hogy a narcisztikus abúzust elszenvedőknek segítsek szabadon és teljességében megtapasztalni az élet örömeit.

Szenvedélyemnek és eltökéltségemnek köszönhetően egyre jobban megértettem, milyen súlyos károkat okoz, ha valakit narcisztikus szülő nevel fel, és hogyan deformálja el a családokat az eltorzult hatalmi egyensúly, amely a gyerekek számára hosszú távon is rendkívül káros következményekkel jár.

S ami még fontosabb, a munkám révén tizenévesektől a nyolcvanasokig rengeteg mindenkit hozzásegíthettem ahhoz, hogy a gyógyulás útjára lépjen, megtalálja a kivezető utat ebből a bénító családi összefüggésrendszerből, és önálló, szabad egyénné fejlődjön.

A könyv három részből áll. A narcisztikus család című első részben igyekszem megvilágítani a narcisztikus családi dinamikát; hogy az értelmes kommunikáció hogyan siklik félre; hogy a kimondott és kimondatlan családi szabályok miként zavarják össze az egyént; hogy az igényeid és szükségleteid miért nem számítanak, és ennélfogva miért nem elégítik ki őket; hogy miért nem kerülsz olyan közel a testvéreidhez, mint szeretnél; és hogy a családod működése miért lesz számodra zavaros.

A narcisztikus szülő nevelésének negatív hatásai című második részben elmagyarázom, hogy a narcisztikus szülői viselkedés hogyan fojtja meg a gyermek önkifejezését és képességét arra, hogy bízni tudjon magában és másokban; hogy a narcisztikus család hogyan hátráltatja az érzelmi fejlődést; miért nem tud kiépülni a bizalom; miért szenved csorbát az önbecsülés, és hogy a narcisztikus családban felnövő gyerekek miért kapnak örökül tulajdonképpen egy komplex családi traumát.

Végezetül a Gyógyulás és felszabadulás című harmadik részben bemutatok egy már bizonyított ötlépcsős gyógyulási tervet, amelynek középpontjában az alábbiak állnak: a narcisztikus neveltetés okozta trauma elfogadása és a veszteség elgyászolása; a mérgező szülőről való lelki leválás és önállósodás (individuáció) elősegítése; a szégyen és bűntudat legyőzése; az önálló én, saját egyéniség felfedezése és értékelése; a narcisztikus szülővel való kapcsolat kezelése a gyógyulási folyamat során; és végezetül az eltorzult, zavaros szeretet örökségének felszámolása.

Hálás vagyok, hogy megoszthatom veletek a tudásomat, a tapasztalataimat, a szakmai tanácsaimat, és azoknak a bátor ügyfeleimnek az inspiráló történeteit, akiknek sikerült kilábalniuk a narcisztikus családi háló fogságából, és rálelniük a szabadságukra és boldogságukra.

Tartsatok velem, Isten hozott mindenkit a gyógyulás útján!

ELSŐ RÉSZ

A narcisztikus család

Csak akkor válunk azzá, akik vagyunk, ha radikálisan és gyökeresen szembeszegülünk azzal, amit mások tettek velünk.

Jean-Paul Sartre

ELSŐ FEJEZET

A narcisztikus család diszfunkcionális családdinamikája

Mindig éreztem, hogy a családommal kapcsolatban valami nem kerek, de nem igazán tudtam, mi. Tisztában voltam vele, hogy mindent apa irányít, ő van a középpontban, anya pedig körülötte kering. A testvérem és én pedig mintha csak azért lennénk ott, hogy jobb színben tűnjenek fel. De csak az első gyerekem születése után döbbentem rá, amikor megtapasztaltam azt a csodálatos, feltétel nélküli anyai szeretetet, amit iránta éreztem, hogy én senkitől nem kaptam ilyet.

Jeanette, 35

Bár minden narcisztikus család dinamikája és diszfunkcionális működése egyedi, minden narcisztikus családi rendszernek vannak közös vonásai. A legáltalánosabb ilyen sajátosság, hogy az egyik vagy mindkét szülő képtelen megfelelő válaszokat adni a gyermek érzelmi igényeire. Emiatt az ilyen rendszerben felnövő gyermeknek nehézséget okoz saját önálló egyéniségének, énképének a megtalálása és kibontakoztatása.

A narcisztikus szülőknek általában két fajtáját különböztetjük meg: az egyik a rátelepedő, a másik az elhanyagoló. De ennek a két ellentétes stílusnak a hatása gyakran azonos. A túlkontrolláló, rátelepedő szülő által nevelt gyermeket annyira elnyomják, hogy képtelen lesz egészséges, önálló éntudatot kifejleszteni, míg az elhanyagoló szülő által nevelt gyereknek annyira keményen meg kell küzdenie a figyelemért, hogy az önképe, önértékelése emiatt lesz ingatag és bizonytalan. Mindkét narcisztikus szülői stílusra egyaránt jellemző, hogy a narcisztikus szülő képtelen a gyereke iránt valódi szeretettel és empátiával viseltetni. Mivel a narcisztikus egyén nem tudja valódi mélységben felismerni, feldolgozni és kezelni az érzelmeket, képtelen egy másik személy, akár a saját fia vagy lánya érzelmeit visszatükrözni.

A narcisztikus szülő önnön nagyszerűsége tükreként használja a gyermekét, ami azzal jár, hogy a gyermeknek egy tökéletességet sugalló hamis képet kell mutatnia ahhoz, hogy kielégítse a szülő elvárásait. Nem szabad hibáznia, vagy bármilyen tekintetben tökéletlennek lennie, mert az aláásná a szülő önértékelését. Ez a rendellenes dinamika fonákjára fordítja az egészséges szülő-gyerek kapcsolat működését: a szülő igényei a gyerek igényei fölé helyeződnek. Ebből fakadóan a narcisztikus szülők gyermekei úgy nőnek fel, hogy nem tudják kibontakozni saját, önálló személyiségüket, és képtelenek lesznek arra, hogy felismerjék és megéljék az érzéseiket. Gyakran okoz nehézséget számukra, hogy megbízzanak a saját érzéseikben, és nagy eséllyel kodependens (azaz társfüggő) kapcsolatokat alakítanak ki másokkal.

Az egészséges szülő ezzel szemben, ha szükséges, könnyedén félre tudja tenni a saját szükségleteit, hogy következetes, szeretetteljes visszajelzést tudjon adni gyermekének. Az egészséges szülő azt szeretné, hogy gyermeke felismerje a saját értékeit, ezért támogatja egyéniségének kibontakozását. Emellett lehetőséget ad a gyermek számára, hogy szabadon kifejezhesse az érzéseit, és egészséges kapcsolatokat alakíthasson ki. Az ilyen egészséges kapcsolati dinamika oldott, elfogadó, szeretetteljes és rugalmas. A gyermek úgy nő fel, hogy tudja, kicsoda, és tisztában van azzal, hogy szeretik és értékelik őt. Ennélfogva képes lesz megélni az örömeit, és olyan értelmes és tartalmas életet megvalósítani, amely a saját, önálló személyiségét tükrözi. Természetesen az egészséges szülők gyermekeinek is szembe kell nézniük nehézségekkel, veszteségekkel és akadályokkal az életben, de a narcisztikus családban felnővő gyerekekkel ellentétben az ő neveltetésük megadja a kellő alapokat az erős, stabil éntudat és önértékelés kiépüléséhez, ami ezeknek a nehézségeknek a leküzdéséhez elengedhetetlen.

Melyek a narcisztikus család ismérvei? Honnan tudhatjuk, hogy mi magunk is szenvedünk-e a narcisztikus szülői viselkedés romboló hatásaitól?

A narcisztikus család ismérvei

Immár több évtizede segítek a narcisztikus szülők felnőtt gyermekeinek abban, hogy képesek legyenek felismerni és kezelni azt a kora gyermekkori traumát, amit a narcisztikus családi közegben felnőve elszenvedtek. A narcisztikus családoknak számos közös vonásuk van, és ezek ismerete nemcsak abban segít a már felcseperedett gyermekeknek, hogy felismerjék, nincsenek egyedül, hanem konkrét fogódzóul is szolgálnak ahhoz, hogy képesek legyenek kikászálódni a narcisztikus szülő szőtte szövevényes hálóból. Ezeknek a jellemző sajátságoknak a tudatos felismerése és beazonosítása kulcsfontosságú lépés a gyógyulás felé vezető úton.

Senki sem annyira fontos, mint a narcisztikus szülő

Egy narcisztikus családban a narcisztikus szülő a figyelem minden morzsáját magának követeli. Ez megfosztja a gyermeket mindennemű pozitív megerősítéstől. Az ilyen hierarchiába születő gyermeknek nem alakul ki a saját egészséges önbecsülése és önértékelése, és gyakran egész életében az az érzés gyötri, hogy ő „kevés” és hogy „nem elég jó”. Az egyik ügyfelem, a huszonnyolc éves Jack így számolt be minderről:

Én is szeretetre és ölelésekre vágytam, ahogy azt a barátaim családjában láttam. Azt akartam, hogy a szüleim büszkék legyenek rám. Jól viselkedtem, mindent megtettem, hogy ne okozzak gondot, és igyekeztem mindent a lehető legjobban csinálni. De bármit tettem is, az nemcsak hogy nem volt elég jó, de a jelek szerint semmit sem számított a szüleimnek. Anyám folyton fáradt volt, apám furcsán mélabús, én pedig magányosnak és szeretetlennek éreztem magam.

A látszat mindennél fontosabb

Az, hogy a dolgok milyennek látszanak, sokkal fontosabb a narcisztikus szülő számára, mint az, hogy milyenek valójában. Az érzések nem számítanak, a látszat annál inkább. A narcisztikus családban felnövő gyerekek általában jól öltözöttek, és látszólag mindenük megvan, pedig valójában az ellenkezője igaz: gyakran a legalapvetőbb szülői gondoskodást is nélkülözik, és nem tudnak érzelmileg fejlődni. Ez nagyon fontos vetülete a narcisztikus család felszínességének. A narcisztikus szülő ragaszkodik ahhoz az elképzeléséhez, hogy „a látszat fontosabb, mint hogy valójában mit érzünk”. A valódi érzések – a nehezen szőnyeg alá söpörhető, heves, zavaros érzelmek – tilalom alá esnek. Azok a gyerekek, akik a szülő előtt a félelem, a düh vagy a „normálistól” eltérő viselkedés jeleit mutatják, gyakran megszégyenítéssel találkoznak. Mindez aláássa a gyermek természetes jogát ahhoz, hogy megélje az érzéseit, ami minden emberi lénynek születésénél fogva alapvető joga. Amikor egyik ügyfelem, a harmincegy éves Bonnie minden bátorságát összeszedve felhívta az édesanyját, hogy elmondja neki, a házassága megfeneklett, szinte még ki sem ejtette a száján a válás szót, az anyja máris közbevágott: „Ez elfogadhatatlan! Mit fognak szólni a nagyszüleid? Mit fognak szólni az emberek a gyülekezetben?” Bonnie-nak arra lett volna szüksége, hogy az édesanyja átérezze a helyzetét, nem pedig arra, hogy mások véleménye miatt aggódjon.

Torzított kommunikáció

A narcisztikus családokban a kommunikációt sokszor szándékosan elferdítik és kisiklatják. Rengeteg háromszögezés (trianguláció) zajlik, ami azt jelenti, hogy az egyik fél a másikkal való közvetlen párbeszéd helyett egy harmadik családtagot von be, és neki adja át az üzenetét, abban a reményben, hogy az majd visszajut a célszemély fülébe. Felesleges mondani, hogy ez a gyakorlat a megbízhatatlan narráció melegágya. A narcisztikus egyén nem akarja, hogy a családtagok nyíltan és őszintén kommunikáljanak egymással, mert akkor könnyen rátapinthatnak a problémákra, és kritikai gondolkodásuk segítségével rámutathatnak a valótlanságokra, túlzásokra és hamisságokra, egyszóval néven neveznék, szóvá tennék és lelepleznék a narcisztikus porhintését. A narcisztikus családban a kommunikációt nem eszközként, hanem fegyverként használják.

A harminchat éves Stephen elmesélte, milyen gyakran alkalmazták a családjukban a háromszögezés módszerét annak érdekében, hogy narcisztikus édesapjának ne kelljen nyíltan és egyenesen kommunikálnia a gyerekeivel és a feleségével:

Zavaros gyerekkorom volt. Úgy tűnt, mintha a családban senki nem beszélt volna közvetlenül a másikkal. Apám volt ennek a mestere. Amikor haragudott anyára, ahelyett, hogy megbeszélte volna vele, nekem vagy a húgomnak mondta el a sirámait. Többnyire nem volt ennek különösebb jelentősége, és senkit sem zavart. De az egyik legborzasztóbb ilyen élményem az, amikor apám úgy vezette le a mérgét, hogy anya helyett nekünk mondta el – nem is egyszer –, hogy ha nagyobbak leszünk, külföldre költözik, és keres magának egy új feleséget! Ez teljesen megrémisztett minket. Dühből beszélt, mi meg ott álltunk tétován, nem tudtuk, elmondjuk-e anyának, és hogy mi lesz, ha tényleg megteszi!

Nyilvánvaló, hogy Stephen apjának indirekt, áttételes kommunikációja és restsége arra, hogy a házassági problémáit nyíltan megbeszélje a feleségével, jelentős és tartós szorongást váltott ki Stephenből és a lánytestvéréből.

A családtagok egymáshoz való közeledése gyanakvásra ad okot

A narcisztikus személyiség által kontrollált családokban a testvérek túl szoros kapcsolatát tiltják vagy akadályozzák. Ha a testvérek szorosabb közelségbe kerülnének egymással, és érzelmi támogatást nyújtanának egymásnak, lehetőségük nyílna szövetkezni a narcisztikussal szemben. Ez sérti a narcisztikus egyénnek azt a tudattalan igényét, miszerint minden lojalitásnak és figyelemnek rá kell irányulnia – és senki másra.

A negyvenhat éves Charlotte mindent megpróbált, hogy szoros kapcsolatot ápoljon a nővérével, de valahányszor az anyjuk is ott volt a közelben, az asszony „figyelemelszívó” bombát dobott közéjük, amivel aláásta a köteléküket:

Ha a nővéremmel kettesben beszélgettünk valamiről, amibe anyánkat nem vontuk be, rögtön közbelépett olyan kérdésekkel, hogy „Ti meg miről pletykálkodtok?” vagy „Miért sugdolóztok a hátam mögött?” Bár totális tévedésben volt, mindig sikerült elérnie, hogy félbeszakítson minket, és a figyelmet újra magára irányítsa.

A harminchárom éves Austin mindig is próbált közel maradni a húgához, és megvédeni őt narcisztikus apjuk hatalmaskodásától. Ez a szoros testvéri közelség azonban sosem volt az édesapjuk ínyére, akiben a gyerekei feletti kontroll megőrzésének igénye annak ellenére fennmaradt, hogy a gyerekei időközben felnőttek:

Ha a húgomat bántja valami, gyakran felhív egy kis lelki pátyolgatásért. De volt, hogy apa tudomást szerzett a telefonbeszélgetésünkről, és bedühödött. Rám förmedt, hogy ne cseverésszek a testvéremmel, mert rossz hatással vagyok rá. Erősködött, hogy a húgom ilyenkor forduljon hozzá, ne hozzám, és követelte, hogy mindent mondjak el neki, amit a húgom a telefonban mesélt!

A gyerekek önbizalomhiányban szenvednek

Az önbizalomhiány az egyik legrombolóbb következménye annak, ha valaki narcisztikus családban nő fel. A narcisztikus szülők gyerekeit – gyakran agresszíven és nyíltan (szóbeli vagy tettleges bántalmazás formájában), máskor kifinomultan, burkoltan (manipulációval, gázlángozással vagy elutasítással) – eltántorítják attól, hogy meg merjenek bízni az ösztöneikben és saját ítélőképességükben. Hiszen semmi sem veszélyezteti a narcisztikust úgy, mint egy önálló egyéniséggel rendelkező, érzelmileg érett, stabil egyén, aki képes elsétálni a narcisztikus drámája elől.

Kulcsfontosságú, hogy a narcisztikus szülő önbizalom-hiányos állapotban tartsa a gyerekeit, és így könnyebben manipulálhassa és kontrollálhassa őket. Ez sok tekintetben a legmérgezőbb fegyver a narcisztikus arzenáljában.

A harmincegy éves Caitlin narcisztikus anya mellett nőtt fel, aki a lánya minden egyes döntését és tettét kifogásolta. Caitlin elmesélte nekem, milyen nehezen tanult meg bízni önmagában:

Mindegy volt, milyen döntést hoztam; nem számított, hogy az mennyire volt kevéssé vitatható, anyám mindig negatívan és gyanakvóan reagált. Pedig nem a fejemet akartam kopaszra borotváltatni vagy tetoválást csináltatni magamnak! Amikor például pomponlánynak jelentkeztem, ilyen kirohanásokra ragadtatta magát: „Miért akarsz azokkal az undok csajokkal lógni? Azt hiszed, attól népszerűbb leszel? Hát nem.” Mindez olyan méreteket öltött, hogy a végén mindenben megkérdőjeleztem magam.

A hatvanéves Russell egy vidéki kistelepülésen nőtt fel, ahol egy tantárgyból minden évfolyamra csak egy tanár jutott. Az apja volt a középiskolai matematikatanár, így amikor Russellnek fel kellett vennie a számtant, narcisztikus, a fiát előszeretettel ledorongoló apja lett a tanára. Russell maga mesélte el ezt a szomorú történetet arról, hogy az apja hogyan próbálta aláásni az önbizalmát:

Utáltam matekra járni, mivel apám volt a tanár. Próbáltam minél kevesebbet kérdezni órán, mert tudtam, hogy ki fog gúnyolni, de előfordult, hogy nem értettem valamit, és muszáj volt feltennem a kezemet. Amikor a kezem a magasba emeltem, apám önelégült vigyorral megkérdezte: „Mit nem értesz, tökfej?” Évekkel később, amikor az egyetemen négyesre vizsgáztam statisztikából, büszke voltam magamra, és meg akartam osztani apámmal a jó hírt. Felhívtam, hogy elújságoljam neki, hányast kaptam: „Talán mégis tévedtél azzal kapcsolatban, mennyire vagyok tökfej matekból.” Még ennyi év után is negatívan reagált. „Az a helyzet, Russell – mondta –, hogy tökfej vagy matekból. Azt hiszem, én jobban meg tudom ezt ítélni!”

A szülői empátia hiánya

A narcisztikus embereket a beleérző képesség hiánya jellemzi. A rosszindulatú narcisztikusokból oly mértékben hiányozhat az empátia, ami már a szadizmus határát súrolja. Az ilyen emberek ijesztően ridegen és lelketlenül képesek viszonyulni a saját gyermekük szenvedéséhez. De még a spektrum enyhébb végén elhelyezkedő narcisztikusok is komoly sebeket képesek ejteni azzal, hogy nincsenek tekintettel másokra. A gyerekek törékeny, sebezhető lények, akiknek empátiára és megértésre van szükségük ahhoz, hogy lelkileg megerősödjenek és ellenállóvá váljanak. Az empátiahiány különösen akkor érint érzékenyen bennünket, ha fáradtak, levertek, lehangoltak vagyunk. Az egyik páciensem, a huszonnégy éves Billy nemrég elmesélte, lelkileg mennyire megsemmisítő beszélgetést folytatott az apjával:

A minap egy rendkívül fárasztó munkanap után apám felhívott, hogy megkérdezze, mi újság. Nem finomkodtam, elmondtam, hogy hullafáradt vagyok. Mire rögtön közbevágott, és azt mondta: „Ide hallgass, fiam! Neked fogalmad sincs, mi a fáradtság! Majd én mindjárt elmagyarázom neked, mi az…” és a beszélgetés onnantól róla szólt. Miután letettük a telefont, nem pusztán kimerült voltam, de végtelenül szomorú is. Miért nem képes soha legalább egy percre megfeledkezni magáról, és valaki másra figyelni?

A huszonegy éves Tamara tizenhét évesen volt várandós az első gyermekével, és nagyon félt a szüléstől. Nagy szüksége lett volna az anyjára, hogy megkérdezhesse, milyen a vajúdás. Az édesanyja azonban narcisztikus volt, aki soha nem mutatott empátiát a lánya iránt. Kiborult, hogy a lánya ilyen fiatalon esett teherbe, ráadásul mielőtt férjhez ment volna. Nem tudta megbocsátani ezt a vétket, és képtelen volt empátiát mutatni iránta. Tamara így mesélte el az esetet:

Összeszedtem a bátorságomat, hogy megkérdezzem anyát a szülésről. Általában nem beszélünk ilyen személyes dolgokról, hacsak nem róla van szó. Csak annyit kérdeztem tőle: „Fájni fog?” Erre szigorú pillantást mért rám, és azt felelte: „Nem igazán. Nagyjából olyan, mintha késsel felmetszenék az intim testtájadat. De nem tart soká.”

Legszívesebben együtt sírtam volna Tamarával, miközben ezt elmesélte.

A szülői felelősségvállalás és számonkérhetőség hiánya

A narcisztikus szülő bármikor képes sérülést okozni a gyerekének (szándékosan vagy nem szándékosan), de aminek igazából a mestere, az a felelősség áthárítása valaki másra, adott esetben akár a saját gyermekére. Ez a viselkedés a személyiségzavar másik jellemző sajátossága, amely nagyban hozzájárul a realitástól való elrugaszkodottság érzetéhez, ami a narcisztikus családok légkörét belengi. Az ötvenes éveiben járó Vanessa is az édesanyja számonkérhetőségének hiányáról panaszkodott, ami a családi bevásárlólista miatti veszekedésekben öltött kézzelfogható formát:

A családunkban mindig anya írta össze a bevásárlólistát, és apa ment el a boltba. Anya ilyenkor rendre megvádolta apát, hogy elfelejtett valamit a listáról, amin aztán jól hajba kaptak. Amikor elég idős lettem ahhoz, hogy autót vezessek, én vettem át a bevásárlást, és velem is pontosan ugyanez történt! Anya mindig ledorongolt, hogy kifelejtettem valamit a listáról, hiába volt ott a kezemben az ő kezével írt cetli, és állítottam, hogy ez nem igaz. Mind a mai napig megvannak a felelősségáthárítás „bizonyítékai”, egy dosszié tele régi bevásárlólistával. Segítenek felidézni azt a tébolyt, amit magam mögött hagytam.

A szülő kritizáló, ítélkező viselkedése

A narcisztikus személynek nincs rendben az önbecsülése, és gyakran gyűlöli önmagát. Annak érdekében, hogy megerősítse törékeny egóját, gyakran kritizál vagy nyom le másokat a környezetében. A narcisztikus egyén válogatás nélkül szól le bárkit a kollégáitól kezdve a házastársán át a saját gyerekéig.

A zenei babérokra törő huszonhét éves Delphine arról számolt be, hogy édesanyja folyton kritizálta a fogalmazásait és a zongorajátékát:

Annyira szerettem volna, hogy anya büszke legyen rám, de soha nem volt az. A cikkre, amit az iskolaújságba írtam, azt mondta: „olyan kis semmitmondó”. Amikor beszámoltam valami fontos eseményről, ami a suliban történt, gyakran félbeszakított: „Nem térnél végre a lényegre, Delphine?” De a legrosszabb az egyik hangverseny után történt, amire hónapokig gyakoroltam. Amikor hazafelé jöttünk, a kocsiban az egész család előtt kijelentette: „Valami másra kéne fordítanod az energiádat, lányom! Feleannyira se voltál ügyes, mint az a fiú, aki előtted játszott!”

A harmincnégy éves Edwardot az apja mindenért letromfolta, de azt is elmesélte, hogy az apja rendszeresen vágott oda undok megjegyzéseket akár vadidegeneknek is:

Apám, aki maga sem volt a legsoványabb ember, szuperkritikus volt a túlsúlyos emberekkel szemben. Ha meglátott valakit, akinek az alakja nem volt tökéletes, nem tudta visszafogni magát. Egyszer gyerekkorunkban odalépett egy termetesebb férfihez az élelmiszerboltban, és gúnyosan megkérdezte tőle: „Hé, nem akar bevágni még egy fánkot?” A testvéremmel legszívesebben a föld alá süllyedtünk volna szégyenünkben.

Az irigység a szeretet ellensége

A narcisztikus kielégíthetetlen vágyat érez arra, hogy különbnek érezze magát bárkinél. Az ebből fakadó irigység pedig felülírja a szeretetre való képességét. A narcisztikus szülő kritizálja a gyerekét a gyengeségeiért, és irigyli az erősségeiért, ami lényegében lerombolja a gyermek önérzetét. Az irigység, amit a narcisztikus érez a gyermeke iránt, minden más szülői érzést beárnyékol, és bűntudatot (sőt gyakran szégyent) ébreszt a gyermekben, amiért egyáltalán a világon van.

Az alábbi történetet az ötvenöt éves Aaron osztotta meg velem:

Pár éve a főnököm nyugdíjba vonulása alkalmából partit rendeztem az otthonomban. Míg én hátul voltam a grillnél, apám a verandára telepedett, és minden érkező vendégnek megjegyezte: „Vacak egy kecó, nem?” A barátaim sorra jöttek oda hozzám, azt kérdezve, mi ütött az öregembe. Csak annyit tudtam felelni, nem bírja elviselni, hogy szép házam van, remek barátaim, és mindannyian remekül szórakozunk.

A negyvenhat éves Josefina gyönyörű nő volt, aki mindig adott magára. Bár a ruházkodása, a stílusa és összességében a megjelenése ragyogó volt, soha nem hordta fenn az orrát. Sok más nőhöz hasonlóan ő is járt manikűröshöz. Az emberek folyton azt kérdezgették, hol vette a ruháit, hol csináltatta a haját, a körmeit. Ennek ellenére sokat kellett búslakodnia és szégyenkeznie a külseje miatt. Josefina narcisztikus anya mellett nőtt fel, aki folyton féltékeny volt rá, és aljas megjegyzésekkel ostorozta:

Anyám ilyesmiket mondott: „Az ember mindig tudja, hol jár Josefina, mert folyton tipeg-topog a magas sarkújában, és kopogtatja hosszú, vörös körmeit az asztalon, hogy mindenki észrevegye.” Nem elég, hogy nevetség tárgyává tette a külsőmet, soha semmimnek nem tudott örülni.

A narcisztikus sérülés

Amikor egy narcisztikus mellőzöttnek vagy elutasítottnak érzi magát, képtelen feldolgozni ezt a vélt sérülést, és továbblépni rajta. Ehelyett minden csekélység kapcsán újra meg újra megalázottságot él át. Válaszként a környezetében élők folyton tojásokon lépkednek, nehogy fellobbantsák túlzott sértődékenységét. Ha egy narcisztikus valakiről úgy véli, hogy sérülést tud okozni neki, akkor bosszúállóvá és védekezővé válik, és nem ritkán bántalmazó módon viselkedik.

A huszonhat éves Madison arról számolt be, hogy édesanyja rendkívül féltékeny volt az édesapjával való kapcsolatára. Elmesélte, hogy nem pusztán neheztelt az apjával kettesben töltött időre, amit Madison gyerekként mindig nagyon várt, de irigy is volt, amiért Madison apja látszólag jobban szeretett a lányával lenni, mint vele:

Anya mindig dühös volt, amikor apával akartam lógni. Ha mondtam neki, hogy apával szombaton kimegyünk a parkba vagy megnézünk egy filmet, ami már régóta érdekelt, úgy duzzogott, mint egy kislány. Máskor szemrehányóan rám nézett, és megjegyezte: „Csak ti ketten?” Soha nem mondta ki konkrétan, hogy „jobban szereted apádat, mint engem”, de ez volt a mögöttes üzenet… ami miatt bűntudatot éreztem azért, mert szerettem apámat és szívesen voltam vele. Így visszagondolva, azt hiszem, úgy érezte, hogy apa közelebb áll hozzám, mint hozzá. Amikor egy együtt töltött vidám nap után apával hazaértünk, anya mindig azon volt, hogy ürömöt vegyítsen az örömömbe. Ilyenkor pocsék hangulatban volt, és egyre fogást keresett rajtam, vagy üvöltözött velem minden különösebb ok nélkül. Egyszerűen nem tudta leplezni a féltékenységét. Eljutottunk arra a pontra, hogy már azon tűnődtem, egyáltalán megéri-e az apával töltött idő, ha utána anya rajtam veri el a port kiállhatatlan viselkedésével.

A szülői következetesség és kiszámíthatóság teljes hiánya

Míg a következetesség az egészséges család egyik fontos ismérve, addig a narcisztikus családot az érzelmi káosz és instabilitás jellemzi. Ezt főként az okozza, hogy a narcisztikus személy folyton másokra vetíti az eltagadott érzelmeit. Egy gyermek különösen megszenvedi ezt a fajta érzelmi őszintétlenséget, hiszen többnyire úgy értelmezi a szülő érzelmi instabilitását, hogy az valamiképp az ő hibája, és tévesen arra a következtetésre jut, hogy „biztos valami baj van velem, ha a szüleim folyton mérgesek”.

Az egyik legszomorúbb történetet, amit valaha hallottam, a húszas éveiben járó Ruthie mesélte nekem:

Gyermekkoromban az otthoni légkör legtöbbször rémisztő volt számomra. Apám annyira szeszélyes és kiszámíthatatlan volt, hogy mi, gyerekek igyekeztünk minél több időt távol tölteni otthonról. Persze amíg még kicsik voltunk, nem tudtunk csak úgy elmenni. Emlékszem, hétéves voltam, amikor kétségbeesésemben kitaláltam egy önmegnyugtató módszert, hogy némi következetességet csempésszek az életembe. Mindig, amikor a nappaliból átmentem a konyhába, megálltam a küszöbön és pislogtam egyet. Ez adott egyfajta kontrollérzetet, ami máskülönben nem volt meg. Csak a kezelésünk elején eszméltem rá, hogy másoknak nem kell ilyen őrültségeket csinálniuk; meg tudják tenni, hogy egyszerűen csak elengedik magukat, és biztonságban érzik magukat a világban. Én is valami ilyesmit akartam… következetességet! Kiszámíthatóságot!

A családtagok a narcisztikus személy szükségleteinek túszai

A narcisztikus személynek muszáj mindig kézben tartania az irányítást, ami a többi családtag kihasználásához vezet, a gyerekeket is beleértve. A narcisztikus szülő nevelési módszere gyakran tekintélyelvű, követelésen alapuló, gyermekei pedig elképesztő energiákat mozgósítanak azért, hogy megpróbáljanak a kedvében járni.

Az ötvenöt éves Lorna olyan családban nőtt fel, ahol édesanyja kiszolgálta diktatórikus viselkedésű, narcisztikus apját. A férfinak ínyére volt a zsarnoki szerepkör, és világossá tette, hogy nem tűr engedetlenséget. Lorna még egészen kicsi gyerek volt, amikor az apja arra kötelezte, hogy töltse be a házvezetőnő és dadus szerepét. Az édesanyja pedig tartotta magát a férje szabályaihoz:

A szüleim mindketten dolgoztak, így már nyolcéves koromtól az én feladatom lett a takarítás, a mosogatás, a mosás, a testvéreimre való vigyázás, sőt még a vasalás is. Az egész teljesen irreális volt egy ekkora gyerek számára. És természetesen a tanulással is haladnom kellett, de csak késő este tudtam nekiállni, miután végeztem a házimunkákkal. A legbizarrabb, hogy azt hittem, ez a normális, és mindent megtettem, hogy a szüleimnek megfeleljek. Később, amikor a saját gyerekem nyolcéves lett, rádöbbentem, hogy kihasználtak és semmibe vették természetes, gyermekkori igényeimet. Amikor apám lefektette a szabályokat, engedelmeskedtem, különben…

A narcisztikus szülők felnőtt gyermeke

Amikor egy kliens felkeres, sokszor nincs is tisztában azzal, hogy egy narcisztikus család zárt rendszerében nőtt fel. Csak egy megfoghatatlan, szorongó érzésről számol be, amelynek mibenlétét nem tudja megragadni, okát nem tudja pontosan körülírni. Olyan kérdéseket tesz fel, amelyek az önazonosság-tudat hiányáról árulkodnak: Ki vagyok valójában? Miért érzem magam elveszettnek? Miért nem tudom, mit szeretek és mi szeretnék lenni? Miért gyötörnek bénító kétségek önmagammal kapcsolatban? Vajon akkor is szeretni fognak, ha szabadjára engedem a valódi, belső énemet? Rossz ember leszek, ha leválok a származási családomról?

Amikor ezeket a kérdéseket hallom, rögtön körvonalazódni kezd bennem, hogy az illető milyen családban nőhetett fel, a gyerekkori élményei hogyan befolyásolhatták az egyénné válás, az önálló személyiség kibontakozásának folyamatát, és hogy családi előtörténete milyen hatást gyakorolhatott a társas kapcsolataira. Ám amint elkezdjük szépen lassan felfejteni a múltját, és beazonosítani a diszfunkcionális családi dinamikából való kitörési pontokat, máris felcsillan bennem a remény a gyógyulást illetően.

Erica felnőttkori története:
amikor el akarják hitetni veled, hogy bolond vagy

Amikor Erica először felkeresett, krónikus szorongás gyötörte, amelynek oka megfoghatatlan volt számára. A harmincas éveiben járó nő könyvelőként dolgozott, volt két gyönyörű gyereke, szép háza és – mint nem sokkal később megtudtam – egy férje, aki bénítóan összezavarta. Néhány alkalom után a következő, zavarba ejtő történetet mesélte:

Egyik este otthon tettem-vettem, és a gyerekekre vigyáztam. Tom, a férjem, még nem ért haza a munkából. A vacsora már be volt készítve a sütőbe, a mosógép ment, a gyerekek pedig a kanapén tévéztek, amikor hirtelen elment az áram. Mindez fél hat körül történt, kint már sötétedett, így hamarosan koromsötétben találtuk magunkat. Épp a zseblámpát meg a gyertyákat próbáltam előhalászni, amikor Tom betoppant. Megkérdezte, miért ülünk a sötétben, mire mondtam neki, hogy felhívtam az áramszolgáltatót, és közölték, hogy nem fizettük be a számlát. Erre üvöltözni kezdett velem: „Ez nem igaz! Mindig időben befizetem a számláinkat!” „Hát – mondtam –, ezt nyilvánvalóan elfelejtetted…”, de szinte még be sem fejeztem a mondatot, dühösen kiviharzott: „Ugyan már, Erica, most kinek hiszel, egy tökkelütött ügyintézőnek, vagy nekem?”

Valójában nem ez volt az első alkalom, amikor Tom elmulasztotta rendezni a számlákat, és nem szólt róla Ericának. Bár a nő simán be tudta volna fizetni a hiányzó összeget, ha a férje megkérte volna rá, de Tom nem kockáztathatta meg, hogy sérüljön a büszkesége, és kiderüljön, hogy le van égve, ezért inkább hazudott. Ez a vádaskodás, hogy Erica inkább hisz egy tökkelütött ügyintézőnek, mint neki, jó példa arra a gázlángozásra és valósághamisításra, amit a narcisztikusok művelnek tekintélyük megóvása érdekében. Bár Erica tudta, milyen fura Tom viselkedése, mégis bénítólag hatott rá az eset. Így folytatta:

Úgy érzem, mintha egy tükrökkel teli házban laknék. Néha minden tiszta, világos és normális, míg máskor minden torz és görbe. Valahányszor egy kicsit is megtalálom a lábam alatt a talajt, Tom mindig tesz vagy mond valamit, amivel ismét kibillenti a valóságot, amibe kapaszkodhatok.

A szégyen, amit Erica érzett, miközben ezt elmesélte, szinte tapintható volt. A szemébe néztem, és határozottan kijelentettem, hogy nem bolond. Egyértelmű volt számomra, hogy olyan családban él, amelyet éretlen, narcisztikus férje túszul ejtett. Máris megvolt egy nagyon fontos konkrétum, amiből kiindulhattunk. Tudtam, hogy segíthetek Ericának visszanyerni az egyensúlyi helyzetét, és elérni, hogy újra bízzon az ítélőképességében. Biztos voltam benne, hogy kemény munkával és megfelelő rávezetéssel újra képes lesz feloldódni és élvezni az életet a saját koordináta-rendszerében.

Az Erica által elmesélt „áramkimaradásos” epizód tipikus példája a narcisztikus családi rendszer diszfunkcionális működésének. Tom képtelen volt őszintén szembesülni azzal, ami kész tényként ott volt az orra előtt, nevezetesen, hogy a családja a sötétben ül! Amikor Erica rávilágított az igazságra, vagyis hogy a férfi elmulasztotta befizetni a villanyszámlát, Tom ebből csupán annyit élt meg, hogy csapás érte az egóját. A férfi egója ugyanis a legtöbb narcisztikushoz hasonlóan rendkívül törékeny volt. Valahányszor vélt sérelem érte, vagy veszélyben érezte a „családfői” pozícióját, dühkitöréssel, csenddel veréssel vagy a valóság elferdítésével és a többiek bolondnak titulálásával reagált.

Hogyan lehetséges, hogy Erica nem látott át Tom irracionális magatartásán? Tehetséges nő volt, akinek önerőből sikerült elvégeznie az iskolát és jó állást találnia, miközben két, ötévesnél kisebb gyereket nevelt. Bár Tom dühkitörése és felelősséghárítása kétségtelenül eszement reakció volt, a férfi az esetek többségében ennél jóval kifinomultabb manipulációs technikákat alkalmazott. Gyakran folyamodott például a háromszögezés módszeréhez, amikor Erica gyerekeivel és más ismerőseivel kötött szövetséget a feleségével szemben. A célja végeredményben az volt, hogy Erica megkérdőjelezze a saját valóságérzékelését. Az áramkikapcsolás esete – és Tom ezt követő arcátlanul cinikus, narcisztikus kicsinyeskedése – volt az, ami végül felnyitotta Erica szemét, hogy nem vele van a probléma.

Egy narcisztikussal együtt élni olyan, mintha az ember egy csónakban ülne egy egyébként csendes tó közepén, ám a mélyről a narcisztikus egója, mint valami mélytengeri szörny, folyamatosan hullámokat kelt, és megrengeti a csónakot. A csónakban ülők nem igazán tudják felderíteni a probléma forrását, de látják, hogy ha nem lennének ezek a gyakran finom, mégis nyugtalanító fodrozódások, a tó vize tükörsima lenne.

Ami hiányzik a „csónak” utasai – azaz a narcisztikus családi rendszer – számára, az a hullámok forrásának felismerése. A családnak szüksége volna valamilyen reális magyarázatra, hogy mindez miért történik. De férjének valóságtagadása Erica érzelmi talajvesztését okozta, és ez a tudattalanját folyamatos „riadókészültségre” késztette. Erica önbizalomhiánya és szorongása tehát a valóság és a férje valóságtagadása közti ellentmondásból fakadt.

Ezután Ericával közösen leástunk az ő gyerekkorába, és megvizsgáltuk, szerepet játszottak-e az életében olyan tényezők, amelyek miatt családalapításkor épp egy narcisztikus férfit szemelt ki magának.

Erica gyerekkori története:
a minden figyelmet magára vonó anya

Erica egy kisvárosban nőtt fel az öccsével, Bennel. A környéken jobbára fiatal, gyerekes családok laktak. Mindig volt kivel játszania, az utca tele volt élettel, nevetéssel, kutyacsaholással, egymást játszani hívó gyerekekkel. A házak előtti pázsiton biciklik sorakoztak, focilabdák pattogtak, az ott lakó gyerekek integetve üdvözölték az arra haladó autókat.

Otthon azonban teljesen más volt a helyzet. Erica édesanyja érzelmileg labilis, pszichoszomatikus betegségekre hajlamos asszony volt. Gyakran napokra ágynak dőlt, amivel az egész család figyelmét magára vonta. A rolót ilyenkor szorosan lehúzták, a gyerekek pedig szinte lábujjhegyen közlekedtek a nyikorgó padlón. Erica apja – ha épp otthon volt, és kivételesen nem kellett hosszú időre üzleti útra utaznia valamelyik másik államba – úgy ápolta a feleségét, mintha az a halálos ágyán feküdne.

Erica elmeséléséből úgy tűnt, az élet teljesen megállt a házuk ajtajában. Amikor belépett, a gyomra összerándult a ház fojtott légkörétől. Az élénk, vidám, barátkozó gyerek odahaza láthatatlannak érezte magát. Korán megtanulta, hogy az érzelmeit el kell rejtenie. Tudta, hogy a szülei figyelmét és energiáját teljesen felemésztik édesanyja képzelt betegségei. És hogy az édesanyja megkaphassa a magának követelt figyelmet, a gyerekek igényeivel egyszerűen nem foglalkoztak.

Minden kérésemre elutasítással, durva letorkolással reagáltak. Még az olyan minimális dolgok is, mint hogy az aláírásukkal engedélyezzék az iskolai kiránduláson való részvételemet, felbőszítették őket. Mintha örökösen túl sok, túl nagy nyűg lettem volna számukra. Nem szerették, ha bármivel zavarjuk őket az öcsémmel, így gyakorlatilag rá is én vigyáztam. Olyanok voltunk a saját otthonunkban, mint valami menekültek.

Amikor megkérdeztem Ericát, hogy szerinte a szülei szerették-e, rögtön rávágta, hogy: „Persze!” De miután elmagyaráztam neki, hogy a valódi szeretet cselekvő aktivitásban, önzetlen odafigyelésben, kedvességben, törődésben, elfogadásban és következetes, ítélkezésmentes támogatásban nyilvánul meg, Erica ráébredt, hogy talán egy, a szeretetnél erősebb erő uralta a gyermekkorát. A narcisztikus anya fejlődést megfojtó befolyása mindkét szülőt megakadályozta abban, hogy megadják Erica és Ben számára a valódi, szeretetteljes gondoskodást. Egyik gyermek sem kapta meg azt támogatást, ami az egészséges fejlődéshez, kibontakozáshoz elengedhetetlen lett volna. Erica édesanyjának narcizmusa, jóllehet csendes, de gyászos légkört teremtett, amelyben a gyermekeknek mellőzés és elhanyagolás jutott osztályrészül. Édesapjuk ugyan ellensúlyozhatta volna anyjuk jelenlétének hiányát, de őt magát is túlságosan gúzsba kötötték felesége narcisztikus igényei ahhoz, hogy érdemben elérhető legyen a gyerekek számára. Ennek az lett az egyenes következménye, hogy Erica és az öccse tulajdonképpen saját magukat nevelték fel.

Nem csoda tehát, ha Erica egy olyan személyhez vonzódott, mint Tom. Elvégre elhanyagoló, narcisztikus családban nőtt fel, ahol az igényeivel nem foglalkoztak, ahol a kérései süket fülekre találtak, és ahol csak azt tanulta meg, hogy ha láthatatlan marad, akkor senkinek nem okoz problémát. Tom mellett is azt tapasztalta, hogy ha megteszi, amit a férfi akar, és nem áll ki magáért, minden rendben van; ám ha szóvá mer tenni valamit, akkor elszabadul a pokol. Ez volt számára az ismerős minta. Érdekes, mennyire vonzódunk az ismerős sémákhoz, míg rá nem találunk a gyógyulás útjára.

John története:
a fiában tovább élő apa

A John családját megbéklyózó narcizmus nyílt és mindent felemésztő volt. Az egyke Johnt teljesen behálózta és uralma alá vonta az édesapja, aki fia születésének pillanatától fogva önmaga kiterjesztésének tekintette gyermekét. John lett az avatárja apja valamennyi elmulasztott lehetőségének és vélt társadalmi mellőzöttségének, és már nagyon korán óriási nyomás nehezedett rá, hogy „a lehető legjobb John legyen”. Huszonöt évesen így nyilatkozott erről:

Mindig színjeles tanuló voltam, kiváló sportoló, és a szabadidőm nagy részét is nagy presztízsű tevékenységek töltötték ki, például én voltam az iskolai lap főszerkesztője. A gimnázium utolsó évére viszont teljesen kimerültem és kiüresedtem legbelül, és fogalmam sem volt, miért. Úgy éreztem magam, mint valami csaló vagy szélhámos.

John úgy nőtt fel, hogy mindig ácsingózott az édesapja szeretetére és elismerésére, aki ezt sosem adta ingyen, csak ha John rászolgált: akár egy kitűnő bizonyítvánnyal, egy kiemelkedő sporteredménnyel vagy bármi más módon, ami a külvilág számára jelezte John kiválóságát. Az apja csak ebben az esetben méltatta elismerésre őt.

Apja számára a „hibázás nem volt opció”, így John abban a hiszemben nőtt fel, hogy nem szabad hibáznia, soha nem gondolhatja meg magát, és semmilyen formában nem térhet le a „kijelölt csapásirányról”. Mindez akkora nyomást helyezett rá, hogy amikor végül felvették az apja által választott elit egyetemre (ahová még magának az idősebb Johnnak sem sikerült bejutnia), olyan mély depresszió tört rá, hogy képtelen volt rendesen funkcionálni. Egy szemeszter után kénytelen volt otthagyni az iskolát, és amikor együtt elkezdtük a terápiát, fogalma sem volt, kicsoda ő, mit keres az egyetemen, és hol a helye a világban.

Johnra teljes mértékben rátelepedett az apja, és soha nem kapta meg azt a szabad mozgásteret és támogatást, ami önálló, független egyéniségének kibontakoztatásához szükséges lett volna. John narcisztikus apja gondoskodó nevelés helyett lényegében felemésztette a fiát.

John és Erica története látszólag szöges ellentéte egymásnak. Az egyik a burkolt mellőzés és elhanyagolás példája, a másik a látványos, fojtogató rátelepedésé. A szüleik a szülői narcizmus két alapvető válfaját testesítik meg, de mindkettőben közös, hogy az érintett gyermekek nem kapják meg a saját egyéniségük kiformálódásához szükséges gondoskodást és feltétel nélküli szeretetet.

A szülői narcizmus két fajtája: nyílt és rejtett narcizmus

A nyílt narcizmus jóval könnyebben észrevehető, mivel legjellemzőbb vonásai a nagyszerűség teátrális mutogatása a külvilág felé, a felduzzasztott önértékelés, a fennhéjázó magatartás, az arrogancia, a feljogosultság érzése és a sikerről való folytonos fantáziálás. A legtöbb ember valószínűleg ilyen viselkedésre gondol, amikor a „narcisztikus” szót hallja.

Arra, ahogy a hatvanéves Charlie beszél az édesanyjáról, tökéletesen ráillik a nyílt narcisztikus definíciója:

Anyám csak és kizárólag magára fókuszál, és elvárja, hogy a világ körülötte forogjon. Örökösen magáról és az érdemeiről beszél bárkinek, aki meghallgatja. Ha megpróbálsz valamit hozzáfűzni, közbevetni, a saját véleményedet, gondolatodat, tapasztalatodat odakapcsolni, abszolút figyelmen kívül hagyja, amit mondasz, és rögtön visszakanyarítja magára a beszélgetést. Fárasztó társaság, teljesen leszívja az energiádat.

Amikor Charlie gyerek volt, az édesanyja jobbára ugyanígy működött: mindig visszairányította magára a figyelmet, és soha nem figyelt oda a fia problémáira és eredményeire. Bár a férfi elmondta, hogy mindig is olyan anyára vágyott, akivel megoszthatja az érzéseit, akitől vigaszt, megnyugtatást kaphat, és aki büszke rá, sajnos hamar rá kellett jönnie, hogy ez nem fog megtörténni:

Emlékszem, sokszor úgy jöttem haza az iskolából, hogy nagyon bántott valami, és szerettem volna elmondani anyának, de ő rögtön félbeszakított, meg se hallotta, amit mondok, és elkezdett magáról beszélni, mivel bármit hoztam is elő, arról a saját tapasztalata jutott az eszébe. És soha nem ismerte el, ha valamit jól csináltam. Olyankor rögtön arról kezdett el regélni, hogy amikor ő gyerek volt, mennyire kiváló volt mindenben.

A rejtett narcizmus ezzel szemben kevésbé szembeötlő, mivel az ilyen személyek viselkedése sokkal visszafogottabb, tartózkodóbb. Az övék egyfajta kifinomult felsőbbrendűség. A rejtett narcisztikus inkább csendesen manipulatív és passzív-agresszív, de ugyanúgy szereti ellenőrzése alatt tartani a dolgokat. A negyvenkét éves Sharline így írja le az apját:

Apa csendes, diktatórikus eszközökkel tartja kezében a gyeplőt. Egyszerre rideg és megszégyenítő. Elég, ha csak rád néz azzal a zord tekintetével, és tudod, hogy kihúztad a gyufát valamivel. Csenddel veréssel, duzzogással manipulál, de mindig tudod, hogy mérges. Ahhoz, hogy ezt valaki felismerje, együtt kell élnie vele. Gyerekkoromban, ha érdeklődést mutattam valami iránt, mindig elutasított egy lefitymáló megjegyzéssel. Szerettem volna zongorázni tanulni, de időpocsékolásnak tartotta, talán mert őt magát nem érdekelte a zene. Ha felhoztam a témát, egyszerűen a semmibe bámult, vagy értetlenkedve nézett rám, mintha azt sugallná, már az ötlet puszta felvetése is ostobaság. Hiába van kielégítő, jó munkám, ma is ugyanúgy megpróbálja aláaknázni a függetlenségemet azzal, hogy megkérdőjelezi a pályaválasztásomat. Mivel azt akarta, hogy hozzá hasonlóan én is mérnök legyek, az óvónői karrierem számára nem elég jó. Ha a munkámról beszélek, mindig kitalál valami ürügyet, és kimegy a szobából.

Mind a rejtett, mind a nyílt narcisztikus irigy másokra, törékeny az egója, képtelen az empátiára és ráhangolódni mások érzéseire, személyes kapcsolataiban kizsákmányoló, és különlegesnek, kivételesnek hiszi magát.

Mindkét narcisztikus nevelési stílus végkimenetele ugyanaz: a gyermek saját énje, önálló identitása nem tud kifejlődni, és soha nem tapasztalja meg igazán, milyen az egészséges szeretet, a meghitt családi légkör. Nem csoda, ha a narcisztikus szülők felnőtt gyerekei sokszor ugyanazt a diszfunkcionális családi rendszert másolják le a saját, későbbi családjukban. Ahhoz, hogy Erica, John, Charlie, Sharline és megannyi sorstársuk ne kövessék a narcisztikus családi mintát, tüzetesen meg kell vizsgálniuk és meg kell érteniük a családi hátterüket, és fel kell számolniuk a narcisztikus szülői szeretet sötét örökségét.

A folytatásban…

Ebben a fejezetben szemügyre vettük a narcisztikus család diszfunkcionális családi dinamikáját, hogy pontosabb képet kapjunk az ilyen családok lélektani szerkezetéről: a torzított kommunikációról, a látszat mindenekfelett levőségéről, a gyerekek önbizalomhiányáról, a szülői empátia és felelősségvállalás hiányáról, és a szülői igények gyermeki igények fölé helyezéséről.

A második fejezetben közelebbről is megvizsgáljuk a narcisztikus családok torz kommunikációs mintáit.

Tudom, hogy ez rendkívül nehéz téma, de ahhoz, hogy magunk mögött hagyhassuk az egészségtelen családi berendezkedés örökségét, és a gyógyulás útjára léphessünk, fontos, hogy minél többet megtudjunk a szülői narcizmus bonyolult működéséről.

TARTALOMJEGYZÉK

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Bevezető

ELSŐ RÉSZ: A narcisztikus család

Első fejezet – A narcisztikus család diszfunkcionális családdinamikája