JULIANNA
MARGULIES

Napsugárlány

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Julianna Margulies: Sunshine Girl: An Unexpected Life

Copyright © 2021 by Toast Productions

Published in the United States by Ballantine Books, an imprint of Random House, division of Penguin Random House LLC, New York.

Ballantine and the House colophon are registered trademarks of Penguin Random House LLC.

Grateful acknowledgment is made to Scholastic Inc. for permission to reprint “Heavy Load” from Zen Shorts by Jon J. Muth, copyright © 2005 by Jon J. Muth. Reprinted by permission of Scholastic Inc.

Magyar nyelvű kiadás:

Julianna Margulies: Napsugárlány: Egy rendkívüli élet

© Partvonal Könyvkiadó, 2022

Magyar fordítás © Szűr-Szabó Katalin, 2022

Borító © Robert Trachtenberg / Trunk Archive

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

ISBN 978-963-609-021-0

Felelős kiadó a Partvonal Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Szerkesztette: Helfrich Judit

Korrektor: Krivánszky Emőke

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Szüleimnek, Francesca és Paul Marguliesnak ajánlom

Előszó

A férjem védelmében pilotepizódjának első jelenetében a kamera a főszereplőnőt, Alicia Florrickot és a férjét, Peter Florrickot, a Cook megyei államügyészt követi, amint egy sajtótájékoztatóra tartva átvágnak egy szálloda előcsarnokán. Lassított felvételen, egymás kezét fogva mennek be egy kétszárnyú ajtón a nagy díszterembe, és elfoglalják a helyüket a pulpituson: Peter a pódiumon, Alicia egy lépéssel mögötte, tőle kicsit jobbra. A színpaddal szemben a sajtó munkatársai állnak, a kamerák vakui másodpercenként villannak, mintha a házaspár egy kivégzőosztag előtt állna.

Peter Florrick bejelenti, hogy lemond államügyészi posztjáról. Bár beismeri, hogy házasságtörést követett el prostituáltakkal, tagadja, hogy állami pénzekhez nyúlt volna; azt állítja, hogy mindent saját zsebből fizetett, s az egyetlen bűne az, hogy megcsalta a feleségét, és hagyta, hogy ilyen megalázó módon reflektorfénybe kerüljön a családja. Miközben beszél, a kamera Alicia arcára közelít: az asszony próbálja tartani magát, és mereven nézi Peter jobb karját. A férje sötét öltönyének jobb ujján éktelenkedő szöszmöszre koncentrál. Lassan felemeli a balját, hogy lesöpörje onnan azt a kis fehér szálat, és már éppen megtenné, amikor a férje megragadja a kezét, és kivezeti a teremből. A sajtókonferenciának vége.

Végigsietnek a folyosón a hátsó kijárat felé. Aliciának üveges a tekintete, sokkos az arckifejezése, amiből a nézők számára nyilvánvaló, hogy azt sem tudja, hol van. Néhány lépést tesznek csak, amikor Alicia megáll, és a padlóra mered. „Alicia? Jól vagy?” – kérdezi tőle a visszatérő Peter. Az asszony felnéz, és a karját teljes erőből lendítve csattanós pofont kever le a férjének. Aztán megigazítja a blézerét, nagy levegőt vesz, és egyedül megy végig az üres folyosón. Lassan, erőltetett elszántsággal lépne ki a szabadba, de az ablakon át látja, hogy paparazzók várják kint. Vakuk lobbantják fel a nyirkos levegőt, keselyűk várják a prédájukat. Alicia pár lépést hátrál, hogy eltávolodjon a villogó fényektől, és próbálja elviselni annak a súlyát, ami az életével történt. Csapdába esetten, mozdulatlanul áll a szürkésfehér csempével borított fal és a körülötte köröző hiénák között, lehunyja a szemét, és minden erejével igyekszik eltűnni. Jelenet vége.

Amikor készen voltunk, Alicia jelmezeit felakasztottam a lakókocsimban, és belebújtam a saját kényelmes ruháimba. Általában megkönnyebbülés tölt el a filmezéssel töltött hosszú napok után, amikor leereszthetek, ellazulhatok. Hosszú ideje tudom, hogy a filmfelvétel helyszínén kell hagynunk a munkát, ha normális emberként akarunk funkcionálni, akinek saját élete van. Huszon-egynéhány évnyi pályám során alig néhány alkalom adódott, amikor képtelen voltam erre. De amikor ez után a jelenet után visszaindultam a szállodámba, olyan heves szomorúságba süppedtem, amilyet évek óta nem éreztem. Mintha valami irdatlan súly nehezedett volna a mellemre, amitől képtelen voltam szabadulni.

A szobámba érve gondolatban újra meg újra lejátszottam a jelenetet. Egyenes derékkal, talpamat a földre szorítva a jellegtelen szállodai bútorokat néztem, és próbáltam kielemezni, miért érzem magam olyan kétségbeejtően magányosnak és lerobbantnak. Mi lehet az, ami ennyire elkeserít? Az életem akkoriban éppen az ellenkezője volt az asszonyénak, akit alakítottam. Ő takarékra állította magát egyetlen férfi kedvéért, noha kiváló ügyvédi tehetség szorult bele. Én akkoriban friss házas voltam, a kisbabám alig múlt egyéves. Az új szerelem, az új élet bearanyozta a napjaimat. Soha nem voltam ilyen boldog. Az a jelenet mégis sokáig üldözött. Még évekkel a film vetítése után is nyomasztó veszteségérzet fogott el, valahányszor felidéztem; a karakterem sebezhetősége kolosszális volt abban a pillanatban, ahogy a világtól való elszigeteltsége is. Nem tudta, mi lesz a következő lépése, vagy mi vár rá. Túlságosan ijesztő volt az ismeretlen jövőtől való félelme, hogy azt emberi ésszel felfogjam. Megértettem az összes érzését – de miért nem voltam képes én, a szerepet játszó színésznő végül is túllendülni rajtuk, ahogy számtalan más esetben csináltam?

Amint mélyebbre ástam, hogy kirángassam magam a szomorúságból, kezdtem rádöbbenni arra, mennyire ismerősek nekem ezek az érzések. Talán nem egy nőcsábász férj váltotta ki őket, de születésemtől fogva jelen voltak az életemben. Bár nem láttam vagy tudatosítottam magamban, valahol legbelül mégis éreztem mindet. Amikor Alicia szerepében végigmentem a folyosón, a mélyen eltemetett érzések, amelyek létezésének sosem voltam teljesen a tudatában, olyan erővel törtek a felszínre, hogy attól elállt a szavam. Úgy éreztem, mintha feltárásért és elemzésért kiáltanának.

A színjátszás különös foglalkozás. Mely részünket adjuk bele egy szerepbe, amitől a megformálásunk különbözik majd másvalakiétől? Amikor egy színész egy hosszú időn át futó tévéműsorban játszik, kivált, ha nagyszerű a forgatókönyv, mint amilyen A férjem védelmében esetében volt, a karakter a második énünkké válik, velünk együtt fejlődik és változik. Színésznőként abban a fényűzésben van részem, hogy felfedezhetem magam. Alicia szerepének az eljátszása révén visszatekinthettem az életemre, és kapcsolódhattam a gyenge pontjaimhoz. Az ismeretlentől való félelmem felütötte rusnya fejét, miközben a szerepet tanultam, ami valószínűleg a gyerekkorom mindig jelen lévő kiszámíthatatlanságából eredt.

Ezt a könyvet azt követően írtam, hogy lefutott A férjem védelmében, és végre volt szusszanásnyi időm eltöprengeni az életutamon színésznőként, anyaként, feleségként, gyermekként, testvérként és barátként. Hét éven át szakadatlan rohanás jellemezte a mindennapjaimat. Több órán át foglalkoztam azzal, hogyan reagálna Alicia egy adott helyzetre, mint azzal, hogy én hogyan reagáltam volna… Minden gondolatomat ez kötötte le. A számára írt párbeszédek zúgtak állandóan a fülemben. A hosszú bírósági monológok, amelyeket másnapra tanultam, még éjszaka is felvertek álmomból. Elrohantam, hogy ellenőrizzem a forgatókönyvet, és megbizonyosodjam, minden szót helyesen ejtek ki, és kívülről fújom az egészet, hogy aztán élesben majd meggyőződéssel mondhassam a szövegemet. Bárcsak azt állíthatnám, hogy Alicia megnyugtatóan hatott a lelkemre, de nem így volt. Mindent elkövettem, hogy a szabadnapjaimon kizárjam a szerepemet, mégis folyamatosan ott táncolt a felszínen, és a fejemben zsongott.

A vihar, ami kényelmesen befészkelte magát az agyamba, csak a sorozat befejezése után csitult el. Felvettük a százötvenhatodik, utolsó epizód utolsó jelenetét. Érzelmileg felkavaró nap volt, amikor elbúcsúztam a többi szereplőtől és a stábtól, amelynek a tagjai szinte a családommá váltak. Egész végig az járt az eszemben: Most utoljára megyek végig ezen a folyosón, viselem ezt a kosztümöt, ebédelek ezekkel az emberekkel. Utoljára vettem le a lábamat fájdalmasan nyomó magas sarkút, és akasztottam fel Alicia ruháját az öltözőmben, hogy aztán hazavezessek a drága férjemhez és fiamhoz. Úgy hittem, megünneplem majd a hosszú, kemény, de végül bámulatos utazást, amelynek most vége lett. Képzeletben másnap reggel későig aludtam, ágyban reggeliztem, miközben kiélveztem az újságolvasást. Ám amint beléptem a lakásunk ajtaján, levetettem magam a kanapéra, és moccanni is képtelen voltam. Minden porcikám sajgott. Próbáltam ökölbe szorítani a kezem, azonban ezt is megerőltetőnek éreztem. A bőröm érintésre is fájdalmas volt, mintha kis tűz égne alatta. Valami nem volt rendjén, idegennek éreztem a testemet.

– Mi bajom lehet? – kérdeztem a férjemet.

– Most fejeztél be hétévnyi munkát egy tévésorozatban, szívem, és kimerült vagy – válaszolta. Igen, elcsigázott voltam, de ez valami más is volt, nem pusztán fáradtság.

39 fokos lázzal kerültem ágyba. Valószínűleg influenza, nyugtattam magam; az alvás a legjobb ellenszere. Hajnali háromkor arra riadtam fel, mintha támadó alakzatban égő bogarak masíroznának fel a testemen. Gyorsan és eszelősen jöttek, minden lépésük döngött rajtam, mintha tűkkel szurkálnának. Kirohantam a fürdőszobába, és a tükörbe néztem. Elborzadva konstatáltam, hogy kis kerek fekélyek jelentek meg a testemen, az arcomon. A fülemben is voltak, a torkomban, a szemhéjamon. Mindenütt. Ahogy álltam, és magamat néztem, szinte láttam, ahogy pattognak rajtam, mint a kukorica a mikróban, és átható fájdalommal kerítették hatalmukba a testemet. Bárányhimlős lettem.

Erős, izmos testem végül jelezte, hogy álljak le. Olyan sokáig tartottam ki anélkül, hogy biztosítottam volna magamnak a nyugalmat és a fizikális pihenést, meg hogy a férjemet és a fiamat se hanyagoljam el, hogy figyelmen kívül hagytam a testi-lelki kimerültség jeleit.

A bárányhimlő arra kényszerített, hogy három hétig ne keljek fel. Életemben még nem tettem ilyet. A cselekvés a lételemem, az ágyban heverészés sosem szerepelt a kedvenc időtöltéseim között.

Idővel, amikor a fekélyek bevarasodtak, és alábbhagyott a fájdalom, kezdtem ajándékként tekinteni a betegségre. A bárányhimlő az idő fényűzését adta, amit lassan csomagoltam ki, és kiélveztem minden pillanatát.

Ez volt az első alkalom, hogy hét év óta egyedül voltam az otthonomban. Amint a fiam elment az iskolába, a férjem pedig dolgozni, le-fel járkáltam a lakásban, és a szememet legeltettem: nem csupán egyszerű tárgyaknak láttam a bútorokat, hanem rég elveszett barátoknak. Éveken át reggelente listával a kezemben rohantam ki a házból, és el is felejtettem, milyen mesés, amikor az ember forró kávét szürcsöl, és egy könyvbe mélyed. Sehova sem kellett sietnem, sehol sem vártak, ott voltam, ahol lennem kellett.

Micsoda fényűzés volt visszabújni az ágyba! Ahogy az otthonom kényelmét élveztem, az Alicia bőrében eltöltött éveken merengtem. Visszagondoltam arra az első jelenetre, amit felvettünk, amelyikben Alicia pofon vágja a férjét, és eszembe jutott az a rendíthetetlen szomorúság, ami utána fogott el. És ahogy a gyerekkorom érzései felszínre kerültek, végre kezdtem megérteni, miért tett rám ez a szerep olyan mély benyomást.

Miközben az életemen töprengtem, lassan hagytam, hogy Alicia eltávolodjon tőlem. Hogy mit tanultam mindebből? Nekiálltam lejegyezni dolgokat, kibogozni a csomókat, amelyekkel sosem törődtem, mert mindig túlságosan elfoglalt voltam. Ez a könyv a felépülésem alatt született, amikor végre volt időm hátradőlni, és a saját utamon elmélkedni. A többi aztán jött az idő múlásával, pontosan négy év alatt. Addig fogalmam sem volt, mennyivel könnyebb egy szerep életét vizsgálnom, mint a sajátomat.

Első fejezet

Semmi sem volt betervezve

A szüleim házassága jószerivel véget is ért addigra, mire megszülettem. Az apám üzleti úton volt, amikorra anyám ki volt írva, és mikor ő ennek ellenére pocakosan ment apám elé a repülőtérre, az ránézett, és csak ennyit kérdezett: „Te még terhes vagy?”

Lehet, hogy tréfának szánta. De belátom, hogy egy kilencedik hónapban lévő nő számára ez kicsit kíméletlenül hangzott. Én mindenesetre megvártam, hogy apám hazaérjen, és három héttel később, jókora babaként, négy kiló hatszázötven grammal jöttem erre a világra. Anyám szívesen emlegeti, hogy azóta is ebből próbál felépülni.

Janice Marylin Gardner 1960-ban ment feleségül Paul Eli Margulieshoz. Egy vakrandin ismerkedtek meg. Anyám élete javát balett-táncosnőként élte le; Brooklynban született. Az anyja, Isabel zongoraművész volt, a Mannes Zeneiskolában tanult, és csodagyereknek tartották, valamint nagyszerű reménységnek és majdani hangversenyszólistának szánták. Az álmai azonban szertefoszlottak, amikor megismerkedett a nagyapámmal, és tizenhét évesen teherbe esett.

Anyám apjának, Michael Gardnernek szépségszalonja volt a Flatbush Avenue-n. Jóképű, karizmatikus férfi volt, aki túláradó sármjával vette le a nőket a lábukról, mint Warren Beatty a Sampon című filmben. Anyám előtt nyíltan beszélt a hűtlenkedéseiről, és azt állította, hogy „ez az ő titkuk”. Azzal, hogy a bűntársává avatta, azt érzékeltette vele, hogy különleges helyet foglal el a szívében, mert annyira bízik benne, hogy tudja, nem árulja el a titkait a nagyanyámnak. Anyám a szövetségese lett, és fiatal volt ahhoz, hogy felismerje: együtt játsszák ki nagyanyámat.

Anyám azt meséli, hogy a balett mentette meg az életét. Tízéves korától hosszan, egyedül és minden áldott nap bemetrózott a Flatbush Avenue-ról a manhattani Amerikai Balettiskolába. A tánc védte meg az alkohol és a boldogtalan házassága miatt feszültséggel terhes otthonától.

Közvetlenül a balettiskola után az Amerikai Balett Társulat tagja lett, és két évig tanult ott. Akkoriban Balettszínháznak hívták, és végül ebből lett az ABT.

„Azért hagytam ott – mesélte –, mert nem álltam elég biztosan lábujjhegyen, hogy a karnál többre vigyem. Nem voltam elég jó, hogy szólista váljon belőlem.”

Helyette a Broadwayjel, a tévével és bármi mással próbálkozott, ami tisztességes megélhetést biztosított, és ahol a táncosmúltját kamatoztathatta. Az első Broadway-show, amelyben fellépett, a First Impressions (Első benyomások) volt Polly Bergennel és Hermione Gingolddal. A karban táncolt, és beugró volt.

Anyám szerepelt a The Fred Waring Show-ban, néhányszor a Johnny Carson Show-ban, Sammy Davis Jr.-ral is turnézott. Utazott a General Motors Motorama show-val, és elég jól keresett ahhoz, hogy saját lakást béreljen Manhattanben. Híres szépség volt, akit gyakran hasonlítottak Ava Gardnerhez: keskeny csípő, táncos láb, sötétbarna, ábrándos tekintet, sötét, dús fürtök.

Lee Guberrel (aki később Barbara Walterst vette feleségül) huszonegy évesen ismerkedett meg. A férfi tizenöt évvel volt idősebb nála, és idegesítette a kettejük közötti korkülönbség, mégis három évig éltek együtt. Guber támogatta anyám énekesi és táncoskarrierjét, remek tanárokhoz járatta, anyám így ismerkedett meg Jule Styne-nal, aki úgy vélekedett, hogy nagy Broadway-sztár is lehet belőle.

„Nem akartam eléggé” – mondta később anyám.

Huszonhárom évesen ismerkedett meg az apámmal a kulisszák mögött, amikor a My Fair Lady eredeti produkciójában lépett fel. Az apám rendkívül jóképű, okos, elbűvölő és elegáns férfi volt, humorérzékkel megáldott ember, akivel intellektuális beszélgetést folytathatott. Az első randevújuk után apám hazakísérte anyámat az Upper West Side-ra, a bérház előcsarnokába, és remélte, hogy anyám felhívja magához. Amikor anyám az ajtóban jó éjt kívánt neki, apám belenézett nagy barna szemébe, és ezt mondta: „Reménykedhetek, hihetek, és várhatok.”

Anyám sosem ismert még hozzá foghatót. Apám jó családból származott. – „Ivy League-es elit egyetemre járt” – merengett később anyám, amikor felidézte az első randevújukat. Az apja, Irving Margulies a bőriparban dolgozott, főleg kárpitozással foglalkozott. Az anyja, Henrietta Greenspan Margulies ügyvéd volt. Egy lenyűgöző házban éltek Riverdale-ben, a közösség tisztelettel övezett tagjai voltak, két fiukat, apámat és az öccsét, Michaelt a New York-i Horace Mann Magániskolába járatták, aztán a Dartmouthi Főiskolára, ahol apám filozófiát tanult.

Mire anyám a képbe került, apám már frissen elvált. Véget vetett rövid életű házasságának, és egy év után lemorzsolódott a Columbia Egyetem Jogi Karáról. Erre ez volt a magyarázata: „Folyton a filozófiakönyveket bújtam, nem érdekelt a jog.”

Még alig volt húszéves, amikor elvett feleségül egy Marcia Pressman nevű fiatal nőt a Dartmouthon töltött harmad- és negyedéve között. Az egyetemi várostól távolabb éltek egy bérelt lakásban, de mire apám a Columbiára került, feltehetően vége lett a románcnak. A történetnek több, egymástól eltérő változata is van, ezek egyikének az igazságában sem vagyok teljesen biztos, kivéve azt, hogy mire apám megismerkedett anyámmal, huszonnégy évesen, már elvált ember volt, és abbahagyta a jogi tanulmányait.

Apámnak volt egy lakása a West Village-ben a Carmine Streeten, itt élt, magát költőnek, írónak vagy filozófusnak képzelve. Álmodozó volt, romantikus alkat, komoly gondolkodó. Amikor megkérdeztem anyámtól, mi volt az első benyomása apám lakásáról, ezt felelte: „Bach szólt a lemezjátszóról, minden felületről gyertyafény pislákolt, az asztalon ott volt a vacsora. Azt hiszem, az anyja elküldte Riverdale-ből hozzá a szakácsát, Carlost, hogy gondoskodjon az ételről. Attól kezdve, hogy Paul bejelentette, hogy vegetáriánus, ezt csinálta. Carlos tehát megjelent az ajtóban a burgundi marhával és Henrietta üzenetével: »Húst kell enned, nem akarom, hogy meghalj.«”

A románcuk elején anyám rájött, hogy a legidősebb nővéremmel, Alexandrával várandós. Úgy gondolta, a legjobb, ha Las Vegasba költözik, ahol mindenféle revüműsorokban felléphet táncosnőként, és a keresetéből egyedül felneveli a lányát. Meg sem fordult a fejében, hogy férjhez menjen. Ezzel szemben Pault izgalommal töltötte el, hogy apa lesz. Szerették egymást, ezért Paul megkérte anyám kezét. Anyám akkor töltötte be a huszonnégyet, kezdett elege lenni a show-bizniszből, és a férjhez menés kézenfekvő megoldásnak tűnt.

1960 júniusában házasodtak össze. Anyám akkor a hatodik hónapban volt. Szűk körű családi összejövetelt tartottak a Waldorf Astoriában. Anyám zöld miniruhát viselt. Két nappal később már egy hajón ültek, és Spanyolország érintésével Izraelbe vették az irányt. Spanyolországban töltötték a mézesheteiket, onnan mentek át Izraelbe, a nővérem ott született. A mai napig nem kaptam egyenes választ arra, miért költöztek Izraelbe. Tudom, hogy apám állást kapott ott, de sosem értettem, mi és miért volt olyan fontos, hogy ott éljenek. Nálam vannak a levelek, amelyeket apám a legjobb barátjának, a keresztapámnak, Alan Sklarnak küldött. Az egyikben írja: „Kellemes itt. Egyszerű az élet. Úgy egyszer egy héten moziba megyünk. Csupasz, dimbes-dombos a táj, kevés fa, vakító napsütés és kék ég. És semmi fényűző kényelem.”

Ebben a bekezdésben leginkább az „egyszerű” szó kelti fel az érdeklődésemet. Apám a bonyodalmaktól mentes életet szerette, azt, ha elég hátradőlnie, és a könyveibe merülnie, időről időre írni valamit, olykor tanítani, békésen ellenni. A mi életünk azonban ennek éppen az ellenkezője volt. Apámnál komplikációmentesebb embert nem ismertem. Anyám viszont minden bizonnyal a legkomplikáltabb nő, akivel valaha találkoztam. Az életünk nem az apám levelében említett békés, napsütötte, kék ég alatti tájból nőtt ki. A gyerekkor számomra kaotikus volt, néha gyönyörű, mindig szeretettel teli, felépítését és helyszínét tekintve többnyire bizonytalan. Gyerekkorom nagy részében ingatag terepen próbáltam boldogulni, és szinte egész felnőtt életemben – legalábbis mostanáig – a nyugalmat kerestem.

A szüleim egy évig éltek Izraelben, azután visszaköltöztek New Yorkba, ahol az Upper West Side-on laktak. Anyám zavartalannak és minden szempontból eszményinek írta le ezt az időszakot. Fiatal anyaként boldogan sétált a parkban a nagyobbik nővéremmel, Alexandrával, az apám pedig rendes állást talált reklámszövegíróként egy reklámügynökségnél. Nem ez volt álmai netovábbja, de családos ember lévén szüksége volt arra, hogy jól keressen, és bár nem verseket írt, mégis írásból élhetett meg. Rengeteg barátjuk, mozgalmas társasági életük volt. Imádtak színházba, vacsorákra járni. Káprázatos pár voltak, a lábuk előtt hevert a világ.

Két és fél évvel Alexandra után megszületett a másik nővérem, Rachel. A szüleim ekkoriban elég boldogak voltak, míg apám úgy nem döntött, hogy a gyerekeknek az biztosítaná az egészséges életet, ha a kertvárosba, a New York állambeli Spring Valley-be költöznének, ami vonattal háromnegyed órára volt Manhattantől. Anyám szerint itt romlott el minden.

Apám szüleinek segítségével vettek egy négy hálószobás házat a Renfrew Roadon egy olyan közösségben, ahol minden ötödik ház hajszálra egyforma volt. A miénk egyszintes volt, az a szint másfél méterrel a földfelszín felett állt, veranda ölelte körbe, és lépcsőn lehetett feljutni a bejárati ajtóhoz. A hátsó kert erdős volt, a ház előtt kis zöldterület feküdt. Az épület tágas alagsorába anyám egy balettkorlátot állított be, mert elég nagy volt a hely, hogy táncórákat adhasson. Heti néhány alkalommal tartott órákat, a nővérem született tehetségnek bizonyult.

Ahogy telt az idő, anyám egyre elszigeteltebbnek érezte magát Spring Valley-ben, apámat pedig kifárasztotta a napi ingázás. Kimerülten ért haza, nem maradt energiája anyámra és a gyerekeire. Amikor anyám az életüknek erről az időszakáról mesél, mindig fennhangon csodálkozik, miért nem ragaszkodott ahhoz, hogy visszaköltözzenek a városba, ahol annyira jól érezték magukat: „Nem volt ennyi eszem – mondja. – Olyan fiatalok voltunk!”

A probléma megoldása helyett eltávolodtak egymástól. Apámat nagyon lefoglalta a munkája, túl gyakran kellett utazgatnia, így anyám végül máshol keresett társaságot és figyelmet. Itt jövök a képbe én. Kétségkívül váratlanul jelentem meg, a szüleim egyik „kibékülő” vagy „Próbáljuk meg, hátha rendbe tudjuk hozni!” összeborulásának az eredményeként. Nem terveztek be, és mielőtt észbe kaptak volna, már úton voltam a családba. Eleinte pislákolt még egy szikrányi remény, hogy egy új baba esetleg megoldja a családi problémákat. Nem így történt.

Második fejezet

A bal partról a jobb partra

Amikor egyéves voltam, a szüleim törvényesen különváltak, és apám Párizsba ment, magára hagyva anyámat három kisgyerekkel egy szép kertvárosi házban, Spring Valley-ben. Mindketten úgy számoltak be erről, mint egy nagyon fájdalmas időszakról.

Apámat, aki ekkor harminckettő volt, a Wells Rich Greene-nél Mary Wells kinevezte a párizsi reklámirodájukba kreatívigazgatónak. A pontos időhatárok elmosódnak, de apám Alannek írt leveleiből azt vettem ki, hogy anyám 1969-ben költözött velünk Párizsba. Én éppen csak betöltöttem a hármat…

„Janice talált egy ódon, elegáns apartmant a bal parton, tele bársonyfüggönyökkel, kopott perzsaszőnyegekkel és annyi porcelánnal meg ezüsttel, amennyivel negyven díszvendégnek is lehet teríteni. A jelek szerint egy idős páré, amelynek fogyatkozóban a vagyona, és valóban ez is a helyzet. De a gyerekek pompásan szórakoznak, és királylányosat játszanak, én meg élvezem, hogy a közelben laknak.”

Anyám így írta le a Párizsba költözésünket: „Nem volt az az isten, hogy a kertvárosban maradjak, míg ő Párizsban él – ugyan miért tettem volna? Utáltam a külvárost. Nem voltam hajlandó tovább tengődni ott, minek is maradtam volna? Élni szerettem volna, meg akartam találni magam!”

A levelek alapján azt gyanítom, hogy a szüleim között feszült volt a viszony. Egy 1969. május 1-jei levélben, amely három hónappal azt megelőzően íródott, hogy utánaköltöztünk, apám így vallott:

„Aggódom, hogy Janice túlságosan tökéletlen ahhoz, hogy elég jó anya legyen. Hihetetlenül önző és korlátolt, de kétségkívül komoly küzdelmet folytat, és együttérzek vele. Mégis úgy gondolom, végül kénytelen leszek magamhoz venni a gyerekeket, mert sem állóképességet, sem erkölcsi tartást nem tanulhatnak tőle.”

Sosem vett el minket anyámtól. Nem bírta megtenni. Bár a legidősebb nővérem azt mesélte, hogy amikor Párizsban a bal parton éltünk, és apám a jobb parton, akkor könyörgött apámnak, hogy hadd lakjunk nála; a nővérem kilencéves volt akkor. Anyám nemrégiben árulta el nekem: apám valóban azt javasolta, hogy magához vesz minket, hogy ő szabadon élhessen, ahogy csak akar. A gondolat azonban, hogy elveszítheti a gyerekeit, „felkavarta a gyomrát”.

„Elképzelni sem tudtam ilyet. Utána jobb anya lettem” – ismerte be.

Nem biztos, hogy apám boldogult volna három kislánnyal: a munka mennyisége, amit végzett, embertelen volt, egyik országból a másikba kellett repkednie, néha egy hét leforgása alatt négy országban járt. Jól végezte a feladatát, de sosem volt otthon, és keservesen küzdött azzal, hogy ki is valójában, és mit szeretne elérni az életben.

1969 szeptemberében ezt írta Alannek:

„Az a helyzet, hogy sokkal inkább tudat alatt, gépiesen megyünk előre, mint ahogy beismerjük, és hatalmas erőre lenne szükség, hogy másképpen cselekedjünk, mellette pedig állandó erőfeszítésre, hogy ne hazudjunk magunknak; minden erőmmel ezen vagyok.

Vasárnap este van, most értem vissza vidékről, ahol a gyerkőcökkel töltöttem a hétvégét. (Meséltem arról a gyönyörű normandiai farmról, amit kibéreltem egy hónapra, és ahova hétvégenként leviszem őket?) Igazán élvezem, hogy velük lehetek, bár néha természetellenesnek érzem, és olykor igazán megerőltető.”

Anyám ez idő alatt elbűvölő francia férfiakkal kísérletezett. Jean-Jacques-kal, Jean-Georges-zsal, Jean-Paullal, Jean-Jeannal. Igyekezett felfedezni az „énjét”. Azt mesélte, hogy ha visszatekint életének erre az időszakára, szívtelennek és önzőnek látja magát, de egyszerűen képtelen volt megváltozni. Lehet, hogy a rengeteg barát valamiféle önazonosságot adott neki? Talán az ő szemüvegükön át látta magát? Apám leveleit olvasva el tudom képzelni, milyen örömöt adott anyámnak, hogy apám a hétvégére elvitt minket, és ő ezalatt azt csinálhatott, amit csak akart, azzal feküdt le, akivel akart, és nem kellett elviselnie a nagyobbik nővérem helytelenítő pillantásait, vagy szembesülnie azzal az eshetőséggel, hogy Alexandra elmondja apámnak. Nem mintha ez hét közben bármiben is akadályozta volna, amikor ő, vagyis inkább a bébiszitter vigyázott ránk.

Párizsban mindig velünk lakott egy-egy főiskolás lány. Szállásért és ellátásért cserébe felügyeltek ránk, amikor anyám elment este szórakozni. Sok történet kering arról, hogy anyám hajnalban más-más férfiakkal jött haza. Egyszer egy Krisna-hívőt hozott fel, és amikor reggel felébredtünk, a perzsaszőnyeges, bársonyfüggönyös lakást kifosztva találtuk, az összes porcelánt és ezüstöt elvitték.

Egy másik alkalommal egy éjszakai mulatóban szedett fel valakit, akinek kismajma volt. Anyám besétált a lakásba, kinyitotta az ajtónkat, és a szobánkban hagyta a majmot, míg az idegent áthívta a saját szobájába. Ahogy én emlékszem (vagy talán ahogy nekem elmondták; az elbeszélések aszerint változnak, hogy melyik nővéremet kérdezem), arra keltem fel, hogy a majom egyenesen az arcomba bámul, ráncos kezei közé szorítva pufók arcomat. Felsikoltottam, mire átugrott a nővérem ágyára, aki szintén felriadt, és sikítani kezdett, amivel felébresztette a másik nővéremet, mígnem már mind sikítottunk, és a majom zaklatottan ide-oda rohangált a szobában. Anyám kinyitotta az ajtót, felkapcsolta a villanyt, és megkérdezte:

– Mi ez a zenebona?

– Egy vad majom van a szobánkban, anya! – kiáltottuk.

– Ó, istenem, hisz ez csak egy majom, nyugodjatok le! – mondta, azzal becsukta az ajtót, és visszament a szeretőjéhez.

Anyám esküszik, hogy sosem történt ilyesmi. De hogy lehet, hogy három testvér ugyanarról az élményről számol be, ami minden elmondással némileg változik, mégis ennyire hasonló?

Apám, az örök filozófus, mindig mélyebbre ásott, hogy megtalálja az élete „igazi célját” ezen a földön. Még csak a harmincas évei elején járt, de már belemerült Rudolf Steiner antropozófiájába. Az iskola, amelybe Párizsban jártunk, Steiner-iskola (Waldorf) volt. Azt mesélte, hogy New Yorkban akkor fedezte fel ezt az intézményt a Hetvenkilencedik utcában, amikor a legidősebb nővéremet óvodába akarták adni. Ellátogatott az iskolába, és meglepte, milyen nyugodtak ott a gyerekek, milyen csendes az osztályterem, milyen gyönyörűen énekelnek a diákok, és milyen elmerülten formáznak viaszfigurákat, festenek és kötnek. Megrendítette ez a miliő, a falak finom pasztellszíne, a puha fények, amelyek olyan érzést keltettek, mint amilyen az anyaméhen belüli környezetben lehet.

Két éven át laktunk Párizsban, és a nővéreimmel a Szajna két partja között ingáztunk. Ez az időszak szemcsés, szépiafesték-színű filmként pereg az emlékezetemben. Emlékszem, hogy mindenki bálványozott. Született boldog gyerek voltam, kerek, pufók arcú; az idős francia hölgyek megállítottak az utcán, hogy megcsipkedjék az orcámat. A testvéreim imádtak. Anyám „Napsugárlánynak” nevezett. Jókedvű voltam, és könnyen kezelhető. Úgy éreztem, rajonganak értem, és szeretnek. Feltételeztem, hogy mindenkinek a szülei külön laknak, hiszen én csak ezt ismertem.

Amikor hétvégenként apámnál voltunk, csupa mulatságos kalandban volt részünk, hét közben pedig elégedetten ültem anyám ölében az étkezések után. Azt hiszem, biztonságos helyként tekintettem a világra, mert mindig szeretet áradt felém. Azt állítják, az első szavaim azok voltak, hogy „Hagyjatok békén!”, talán mert az anyám és a nővéreim mindig felkaptak, és magukhoz szorítottak. Nem tudtam, milyen volt az élet a szüleim szakítása előtt, nem volt viszonyítási pontom. És most már belátom, hogy kiskoromban ez védett meg attól, hogy másról is tudomást szerezzek, vagy hogy bánkódjam a veszteség miatt. Amikor a szüleim megmondták, hogy különköltöznek, Alexandra válasza ez volt: „Ne aggódj, anya, majd leszek én a férjed.” – Hétéves volt akkor.

Ennek ellenére lehetett némi felelősségérzetem, mert apám gyakran mesélte – mégpedig nagy büszkeséggel – bárkinek, aki meghallgatta, a következő történetet: „Amikor Julianna hároméves volt, egy ruhaboltban voltunk a Boulevard Saint-Germainen, és az eladónő, aki segített nekünk, nagyon barátságosan viselkedett. Julianna rögtön megkedvelte, hatalmas mosollyal felnézett rá, és azt mondta: »Mon Papa est très joli, n’est-ce pas?« (»Az apám nagyon csinos, nem?«)”

Megérezhettem, hogy magányos, és jó volna, ha lenne egy nő az életében. Már ilyen kicsi gyerekként is megsejtettem, hogy pusztán a pufók pofimmal mosolyt tudok varázsolni egy boldogtalan arcra, és azt hiszem, kötelességemnek éreztem, hogy méltó legyek az anyámtól kapott becenévhez: Napsugárlány.

Képmelléklet

Apám, Paul Eli Margulies tizenkilenc évesen a Dartmouthi Főiskolán

Anyám, Janice Marylin Gardner tizennyolc éves korában

Kétévesen a Spring Valley-i, New York állambeli otthonunkban

Rachel nővéremmel, amikor még Párizsban laktunk. Apám vette nekem ezt a piros bőrkabátot, amit mindennap viseltem, míg ki nem nőttem.

Négyévesen Londonban apámmal, még mindig a piros kabátban

Nővéreimmel, Rachellel és Alexandrával (én alszom) az apánkkal töltött vakációnkon

Fényképek jegyzéke

1. oldal: Mindegyik fénykép a szerző magángyűjteményéből származik, és a beleegyezésével közöljük.

2. oldal: Mindegyik fénykép a szerző magángyűjteményéből származik, és a beleegyezésével közöljük.

3. oldal: Mindegyik fénykép a szerző magángyűjteményéből származik, és a beleegyezésével közöljük.

Tartalomjegyzék

Előszó

ELSŐ FEJEZET – Semmi sem volt betervezve

MÁSODIK FEJEZET – A bal partról a jobb partra

Képmelléklet

Fényképek jegyzéke