AMTAK E-KÖNYVEK

Mikszáth Kálmán

Cikkek, karcolatok

1881-1885

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-43-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Cikkek, karcolatok 1881-1885

Tartalom

Cikkek, karcolatok 1881-1885

1881 SZEGEDI NAPLÓ

FŐVÁROSI TÁRCALEVÉL

APRÓSÁGOK

A FŐVÁROSBÓL

FARSANGI TÁRCA

A SZERELEM KÖLTŐJE

(TÓTH KÁLMÁN)

GR. ANDRÁSSY GYULA PONGYOLÁBAN

OPERA SZEGEDEN

FŐVÁROSI TÁRCALEVÉL

A GÖDÖLLŐI PARASZT MEG A KIRÁLY

[VÁLASZ A SZEGEDI SZÍNÜGY-EGYLET VÁLASZTMÁNYÁNAK]

MIRIÁM

vagy

A SZERELEM ÚTJA

HELVEY LAURA

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

SZEGEDI EMLÉKEK BUDAPESTEN

GRÓF ZICHY GÉZA

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

FŐVÁROSI TÁRCALEVÉL

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

FŐVÁROSI LEVÉL

A KISEBBIK KIRÁLYASSZONY ÉS A KIRÁLYFI

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

A FŐVÁROS CSÜTÖRTÖKÖN

ADIEU! ADIEU!

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

A PÁRTOK

AZ ALFÖLDI VÁROSOK

AZ EMIGRÁCIÓ GYERMEKEI

A KÁRTYA

HOGY LETTEM ÉN NÉGY GYERMEK APJA?

APRÓSÁGOK

MEHÁDIAI UTAM

A SZEGEDIEK PESTEN

MINÉL KEVESEBB MOZGÁS!

TISZA ILONA

ISTENEK MULATSÁGA

A LEGSZEBB ASSZONY

JÖN-E BLAHÁNÉ VAGY NEM?

MIÉRT SZERETI A KIRÁLY GR. ANDRÁSSYT?

A KIRÁLYNÉRÓL

IGAZÁN SZEGEDEN VAGYOK-E?

A TÉKOZLÁS

1881 PESTI HIRLAP

JOBB A MÁSÉ

LENDVAY MÁRTONRÓL

MAGYAR GRÁC

GOROVE ISTVÁNRÓL

A »BUDAPESTI SZEMLE«

A MAGYAR DZSENTRI

AZ ÚJ BLAHÁNÉ

ZALAI JELÖLTSÉGEM

A TITKOK ÉJE

A SZEGEDI KOMÉDIÁK

GRÓF KÁROLYI ISTVÁN

EGERET SZÜLTEK A HEGYEK

A PÁRBAJDÜH

A MÉLTSÁS KASZINÓBAN

KOSSUTH PANASZA

HALOTTAK ORSZÁGGYŰLÉSE

VÁLASZTÁSI APRÓSÁGOK [I.]

A »PÁRTONKÍVÜLI MINISZTER«

A DÉMENTI

A VÁLASZTÁSOK ELŐESTÉJÉN

QUOMODO STAT HUNGARIA?

VÁLASZTÁSI APRÓSÁGOK [II.]

A »KÖZBIZALOM«

ÚJ ÉS RÉGI ARCOK

RÉGI ÉS ÚJ ARCOK

EPILÓG a régi és új arcokhoz

BLAHÁNÉ ZOMBORBAN

III. LAJOS MAGYAR KIRÁLY

VERHOVAY GOLYÓJA ÉS MÓRICZ PÁL

HÁBORÚS JELEK

TISZA LAJOS ÉS A MAGYAR MŰVÉSZET

ÍRÓK ÉS MŰVÉSZEK KIRÁNDULÁSA

EGY NEGYVEN ÉVES PÁLYA

AHSBAHS VON DER LANZE

APRÓSÁGOK

PAN TISZA

A HOSSZÚ ÁLOM

AZ ELŐPATAKI HÍD

AZ UTOLSÓ PÓTVÁLASZTÁS

LINDAU JEGYZŐKÖNYVÉBŐL

A NÉPSZÍNMŰ SORSA

A NÉPSZÍNMŰ KÉRDÉSE

A LOURDES-I ZARÁNDOKOK

HOL VANNAK A MINISZTEREK?

A NAGYBECSKEREKI »ESET«

1881 PESTI HIRLAP

MEHÁDIAI LEVÉL

MOLNÁR ALADÁR

A PICIKE KIRÁLYKISASSZONY

A MALŐRÖS NAP

A HITELES BIZONYÍTVÁNY

KIRÁLY-LÁTOGATÁSI APRÓSÁGOK

PUSZTAI ÉLET

LÁZÁR MIHÁLY

A KÖPÖNYEGEK

A MI GYULÁNK

A RÓZSALEÁNYOK

BALDÁCSI REGIMENTJE

A »GYOPÁROS«

A LEGDRÁGÁBB KŐ

AKI A CSEH SZÍNHÁZAT FELGYÚJTOTTA

A PESTI HIRLAP KÜLÖN RENDŐRSÉGE

SE PÉNZ, SE - RENDJEL

BODA PÁL, A PARASZTPOÉTA

AZ ABLAKADÓ

SAJÁT KÜLÖN POÉTA

NÉPMESE RUDOLF KIRÁLYFIRÓL

AZ ÖREG BARNUM

A »NEMZETI KÖNYVTÁR«

REMINISZCENCIÁK DEÁK FERENCRŐL

»KÜLDÖTTEINK« A BÉCSI KONGRESSZUSON

AZ IRODALMI KONGRESSZUS MAGYAR RÉSZE

A MINDSZENTI BÁLVÁNY

A NEMZET SZAPORODÁSA

TUDTÁRA ADATIK MINDENKINEK...

A KIRÁLYI UDVAR GÖDÖLLŐN

AZ UDVAR GÖDÖLLŐN

DEÁK SZOBRA

HERVADÁS

A KIRÁLYI KUTYÁK

LENDL SZÁZADOS ÉS A MAGYAR KORMÁNYBIZTOS

AKIT KIRÁLYNAK TARTANAK

SZEGEDI CSODÁK

MI A SIKK?

MIRE JÖTT RÁ A RENDŐRSÉG?

JAJ AZ ERŐSEKNEK!

KI HITTE VOLNA CSIKY GERGELYRŐL?

A BOT

A BOTRÁNYKŐ

AZ IRODALOM HALOTTJÁRÓL

DUX ADOLF

PAULAY-BANKETT

BUS-BACH PÉTER

JÓ AZ ÖREG A HÁZNÁL

A DRÁMAÍRÓK HAZÁJA

SZAPÁRY SZÉKE

AHOL UNATKOZNAK

TÖMEGES KIVÉGZÉS BUDAPESTEN

KISS JÓZSEF KÖLTEMÉNYEI

MIT VEGYEN MAGUKNAK A PAPA?

HÁROM GYŰLÉS ÖSSSZEVÉVE

A FUKAR MAGYAROK

A KARÁCSONYI AJÁNDÉK

AZ INTENDÁNS

AZ UTOLSÓ SZÁM

1882 PESTI HIRLAP

A JÉGRŐL

FARSANG

A LEGÚJABB HADJÁRAT

SZENTKIRÁLYI MÓR

A PONYVAIRODALOM MEGSZÜNTETÉSE

SAJÁT KÜLÖN BLAHÁNÉNK

BLAHÁNÉ A KÉPVISELŐHÁZBAN

HÁBORÚS APRÓSÁGOK

HÁT VELEM MI LESZ?

A SUGÁRÚTON

BERNÁTH ZSIGMOND

A PREMIER ALATT

A HALDOKLÓ OROSZLÁN

A RABLÓROMANTIKA - FÖLMELEGÍTVE

AZ IDŐ MINT DIPLOMATA

SZEGED FEJLŐDÉSE

MIENK LESZ-E HÁT A KÉP?

BÖJTI GONDOLATOK

BANKETT AZ ÍRÓI KÖRBEN

FEJEDELMEK TALÁLKOZÁSA

ELSZÓRT EMLÉKEK

A »MAGYAR SZOBA«

MUNKÁCSY ÚTJA

AZ ELSŐ IBOLYÁK

MUNKÁCSY ELMENT

A SZABADSÁG SZÜLETÉSNAPJA

A SZÁZ ARANY

MEGSZABADULTUNK AZ ADÓTÓL

A KIS KELEMEN GIZIKE

SKOBELEFF HAZAÉRKEZÉSE ÉS KALANDJAI

EGY NAGY EMBER ÖNMAGÁRÓL

GÖNDÖCS DIADALÜNNEPE

A DELEGÁTUSOK FRAKKJAI

SIMONYI ERNŐ

A SAJÁT ÁBRÁZATOMRÓL

LAKODALOM AZ ALFÖLDÖN

FEHÉR HÚSVÉT

HÚSVÉTI ÁLOM

HUNYÁK PÁL

A MAGYAROK ORSZÁGA

A PETŐFI-LEGENDA SELMECEN

SZERELEM AZ ERKÉLYRŐL

A HAJLÉKTALAN VÁROS

MAGYAROK GYŐZEDELME

A MÚZSÁK DEBRECENBEN

A TÓT ATYAFIAK

A »SZÉP LEÁNYOK«

MI LESZ A SZEGÉNY LEÁNYBÓL?

NEMES VÉR

TÓTH LŐRINC

AZ AUDIENCIA

A MÉZESHETEK

A TÓTH LŐRINC-LAKOMA

HOGY CSALTA MEG A SZEGÉNYEMBER AZ ÖRDÖGÖT?

MAGYAR FŐURAK FÉNYŰZÉSE

MAGYAR TÁVIRATI IRODA

KIRÁNDULÁS SZEGEDRE

KÖZÖS PÉNZÜGYMINISZTERT KERESNEK

TISSOT Nr. 2.

TISZA KÁLMÁN ÉS A GYEREKEK

PÜNKÖSDKOR

1882 PESTI HIRLAP

KI FÜLLENT NAGYOBBAT?

BLAHÁNÉ A FÜRDŐKÁDBAN

A JUNIÁLISOK

KÁLLAY BÉNI MÁSODIK KERESZTELŐJE

A »HANGLI«

A SZÍNKÖRBEN

UBORKA-IDÉNY

A VIZSGÁLATOK

VIVANT VAC...

TISZAESZLÁRI TISZA KÁLMÁN

AZ ÖRÖK MŰKEDVELŐ

SÉTA A KULISSZÁK KÖZÖTT

ESZ - LÁRI - FÁRI

SAULUSBÓL PAULUS

FALUN

A NYELVEK

AZ ANGYALCSINÁLÓK.

ÍRÓK ELUTAZÁSA

AZ ALDUNAI DIADALÚT

A HÉTRŐL

VIZVÁRI GYULA

EGY KÖZBESZÓLÁS

AZ UTOLSÓ MAMELUK CSUTORÁJA

EGY ELMARADT VÁROS

ORDÓDY MEGY

KI LESZ A KÖZLEKEDÉSÜGYI MINISZTER?

A REVOLVER

AMERIKA ÉS SZTUPA GYURI

A HON

A KASZINÓTUL - A BELEZNAY-KERTIG!

A SZERETETHÁZ EMLÉKLAPJÁBA

SZENDE BÉLA MEGHALT

A FALUSIAK PESTEN

EGY ÖKÖR VÉGÓRÁI ÉS HALÁLA

A SZENTESI KORMÁNYBIZTOS

BÉBÉK A FELSZÍNEN

SZENDE FIATALKORI PAJTÁSA

TOLDY ESTÉJE

PIKTOROK ÉS DALÁROK

AZ ÚJ EZRESEK

A KÁLVINISTA PÁPA ÉS SZT. LŐRINC

RÉGI ÉS ÚJ ARCOK

BÁRÓ ATZÉL S A REVOLVEREK

A DOHÁNYZACSKÓ RABJAI

APRÓSÁGOK - A NAPRÓL

ŐSZI GONDOLATOK

LAPSZEMLE

NAIV LAPOLVASÓ

POZSONYI SZÉPSÉG-TAPASZOK

UTAZÁS PALÓCORSZÁGBAN

A TŐZSDÉN

PETŐFI SÁNDOR

A SZABADSZÁLLÁSI EMBER A PETŐFI-SZOBORNÁL

EGY ELKÉSETT KOSZORÚ

A STOMFAY-CSALÁD

CSIKY ESTÉJE

ARANY JÁNOS MEGHALT

ARANY A RAVATALON

SZOBROT ARANY JÁNOSNAK!

MÁRKUS EMILIA

A SZIVAR MINT ÉLETMENTŐ

SZEGEDI KÉPEK

A SZEGEDI SZÍNHÁZ IGAZGATÁSA

MARIANNE

A NEMZETI SZÍNHÁZBÓL

A MI EÖTVÖS KÁROLYUNK

AKIT JÓKAI NEM HAGY ÍRNI

1882 PESTI HÍRLAP

1883 TÁRCÁK, CIKKEK, TÁVIRATOK A NYÍREGYHÁZI TÁRGYALÁSRÓL

[TÁVIRAT]

MESÉK A »MESÉ«-RŐL

A FRESKÓK

[TÁVIRATOK]

A TEKINTETES VÁRMEGYE

1882 CIKKEK, TÁRCÁK

A KISFALUDY TÁRSASÁGBÓL

FELEKINÉ JUBÍLEUMA

A CSÁNGÓK

EGYÜD ISTVÁN

A TISZÁÉK EZÜSTNEMŰI [I.]

TISZÁÉK EZÜSTNEMŰI [II.]

GREGUSS ÁGOST

1883 CIKKEK, TÁRCÁK

A LOJÁLIS KIS PIPA

A SZÁZÉVES BÁRÓ

GRÓF FESTETICS GYÖRGY

JÓKAI MÓR SZÜLETÉSNAPJA

A JÓ ÖREG DÁNI FERENC

GRÓF DEGENFELD IMRE ÉLETÉBŐL

MIBŐL TEREMNEK A VIRÁGOK?

A »TEGNAP« ÉS A »MA«

A HŐSÖK SORSA

AZ UTOLSÓ ORSZÁGBÍRÓ

ORSZÁGGYŰLÉS A MEGYEHÁZBAN

SZELÍD NYÁJASKODÁSOK A T. AKADÉMIÁVAL

EGY JÓ FIATAL POÉTA

A MÁSIK

TÚL A DUNÁN

A NYOLC TÓ PUSZTÁJA

A SZEGEDI DUGONICS-KÖR

A CSODAMADÁR

TISZA KÁLMÁN A KÁVÉHÁZBAN

A »BUDAPESTI SZEMLE«

A BARÁTSÁG

A MINISZTERELNÖK FLEGMÁJA

A VIDÉKI ÚJSÁGOKNAK

GLAVINA LAJOS ÉS RABAGAS

»ŐFELSÉGE A KIRÁLY...«

KÉPVISELŐI BESZÁMOLÓK

SPANGA ÉS PITÉLY

A TANÚK

A BŰN TRIFÓLIUMA

A SZEGEDI KIR. BIZTOSSÁG

A SZEGEDI SZÍNHÁZ MEGNYITÁSA

A KIRÁLY NÉPE KÖZÖTT

UDVARI TÖRTÉNETEK SZEGEDRŐL

A NEMES VÁROS

MÉG KÉT SZEGEDI ESET

SZEGEDI KÉPEK

HALOTTAK NAPJA

VERES-BENICZKY HERMIN

RESTÓRÁLNAK A VÁRMEGYÉK

A BÁRÓ KEMÉNY REFORMJA

HOL LAKIK A DICSŐSÉG?

1884 CIKKEK, TÁRCÁK

A SZEGEDI UDVAR

AKIK A HALÁLT HÍVJÁK

A BANKÓ

A T. AKADÉMIÁBÓL

A SZABADELVŰ KLUB HÉTKÖZNAPON

A DEMOKRÁCIA A SZABADELVŰ KLUBBAN

HOGY KELL SZÁZ ARANYAT NYERNI

KORTESVILÁG

KORTESESZKÖZÖK

A HÚSVÉT FALUN

[NYILATKOZAT]

ISMERETSÉGÜNK TÖRTÉNETE

KORTESSZEMLE A FŐVÁROSBAN

ELLENARGUMENTUMOK

AKADÉMIÁDÁK

KORTESVILÁG A FŐVÁROSBAN

HUMOR A KORTESMEZŐKÖN

HOGYAN BUKOTT MEG KEMÉNY JÁNOS?

APÁK ÉS FIAIK

VÁLASZTÁSI PROGRAMBESZÉDEK

AZ ÚJ FŐMARSALL

A LEGHÍRESEBB MAGYAR FÜRDŐ

A SZAKÉRTŐ BIZOTTSÁG

A KIRÁLYFI KÖNYVE

A SZAKÁLLAS SZÉPNEM

A MI URAINK

UDRI-UDRI

RÖPIRAT A KÁNIKULÁBAN

KÉTEZER ÉJSZAKA

A MAGYAR ANTISZEMITA

1884 CIKKEK, TÁRCÁK

ÖREG MESE ÚJ KÖNTÖSBEN

A CSÖRGŐ KORSÓK

KIRÁLYLÁTOGATÁSOK A VIDÉKEN

RÉGI ÉS ÚJ NEMESEK

A VANYARCI KASTÉLY

ASSZONYMOZGALMAK

A MI FEJEDELMÜNK ÉS ÖVÉI

SZÉP ASSZONY KÖNYVE

A TISZTELT AKADÉMIA

BIS REPETITA PLACENT

A HÉT TÖRTÉNETE

SZÁZ LEÁNY EGY BOKORBAN

A HÉT TÖRTÉNETE

A HALÁLMADÁR

A HÉT TÖRTÉNETE

A DERÉK BASSÓ

A PLETYKA

A HÉT TÖRTÉNETE

ÚJ MECÉNÁSOK

IRTJÁK AZ ÚJSÁGÍRÓKAT

A HÉT TÖRTÉNETE

A NEMZET BÁRÓJA MEGHALT

A KÉPZELT BETEG

PULSZKY PAPA

1885 CIKKEK, TÁRCÁK

ÉTELMARADÉK

HAZATÉRÉS A VÁSÁRBÓL

ELÖLJÁRÓBESZÉD

A JÓ ÖREG FRANKENBURG

A TEGNAPI BÁL

»AZ ARANY EMBER« ALAKJAI

HUSZÁR MŰTERME

BLAHÁNÉ A NÉPSZÍNMŰVEKBEN

A KÉTFÉLE EMBER

A GENERÁLIS

AZ »ÜGYES KERESZTKÉRDÉSEK«

GYŐRY VILMOS MEGHALT

AZ ÉN JÓ PATRÓNUSOM

A VERES HÁZBÓL

KEMÉNY GÁBOR BUKÁSA

A »HAT ÓRAI« - ÉS A LEGDRÁGÁBB KIRAKAT

A KIRÁLYFI MINT MAGYAR ÍRÓ

A TÚLHAJTOTT LOJALITÁS

AKIK NEM ZÚGOLÓDNAK

A SZÁZKEZŰ EMBER

A VÉGREHAJTÓK

HOGY KELL A SZERKESZTŐKET MEGFOGNI?

HOGY KÉSZÜLNEK A FŐRENDEK?

A MAGYAR FAUST

A MI KIS HÚGOCSKÁINK

1885 CIKKEK, TÁRCÁK

A TEKINTETES MÁGNÁSOK

KI AZ A MIXICH KÁLMÁN?

MORZSÁK A TISZA-ESTÉLYRŐL

KONFERENCIA A KIRÁLYFINÁL

A JÓKAI HELYREIGAZÍTÁSÁRÓL

KANAPÉ-PÖRÖK

HOGY NEVEZIK KI A TITKOS TANÁCSOSOKAT?

AZ ELVÁNDOROLT MEGYE

A RIEGER POLITIKÁJA

A MINTAMINISZTERIUM

A MARHÁK KÖZÖTT

A NAP ESEMÉNYEI

KÉPEK A KIÁLLÍTÁSRÓL

GRÓF KARÁTSONYI GUIDÓ

A SZÉKELYEK KÖZÖTT

EGY FIATAL POÉTA

A KOMA

HOGY FOGY MATLEKOVITS?

AZ ELMÚLT IDŐK

A »SASOK«

A KISFALUDY TÁRSASÁGBÓL

EGY KIS EMLÉKEZÉS APORRA

AZ ELTŰNT PARADICSOM

AZ ÖNIMÁDÓK

A BÉCSI HOSSZÚ HÉT

AZ ÖREG SOMOGYI BÁCSI

MŰTÁRLAT ÉS MŰVÉSZEK

FURCSA HÁBORÚ

»PICI PIROS ALMA«

ELŐSZÓ

1881
SZEGEDI NAPLÓ

FŐVÁROSI TÁRCALEVÉL

(Unalmas időjárás. - A királyfi házassága. - Kossuth beteg.
- A színházak. - Új adatok Petőfiről.)

Mióta a Váraljai Olga énekét hallottam (s ez az utolsó benyomás Szegedről), azóta nem vagyok annyira ideges a nagy zsibongás és robogás iránt, amit itt visz végbe az emberiség, ez örökké siető raj, mely idegenül keresztezi egymást, suhan el egymás mellett, mint megannyi megfejthetlen talány. Hova siet, merre megy, mire igyekszik, ki tudná megmondani?

Bezzeg Szegeden nyitott könyv volt minden. Ott minden emberről eltaláltam: Ez az Oroszlányba vágtat, nehogy kimaradjon a calabrias partiból, az a »Corsó«-ra megy, mert ott találkozik Y kisasszonnyal, a jó öreg C. a kaszinóba baktat s ujjain számítja, mint a szerelmes az ákác levelein: »nyerek-e, vesztek-e?«

De minek folytassam az összehasonlítást, csak keserűséget okoznék vele magamnak, pedig vagyok annyira önző, hogy ezt ne tegyem.

Itt két napja úgyis szakad az eső s ha még telik az egek csatornáinak két napig, bizony-bizony egészen hasonlítani fog jelenlegi lakóvárosom volt lakóvárosomhoz. Szörtyögő cipők és fölborzadt szőrű cilinder-kalapok némán vádolják Montedegói Albert Ferencet, hogy ilyen bolond időjárást rakott a kalendáriumba.

Hát még a haute-crème szép hölgyei, kik a sport mindenféle nemétől elzártan, pusztán az unalmas vizitekre vannak szorítva. Még szerencse, hogy a királyfi közelgő házassága és a kilátásba helyezett magyarországi ünnepélyek benépesíték kis fejeiket ezer meg ezer tervvel, melyeket hol elvetnek, hol módosítanak, s melyek többnyire a toalettre vonatkoznak, vagy a remény és fantázia virágaival ültetik be sűrűn a talajt, melybe a szezon az unalmat vetette el.

Mert az előkelő világban a farsang is a »saison morte«, azaz alantasabb körök mulatsága, az övék a böjt: az »estélyek korszaka«. Ilyenkor nyílnak meg csak igazán a budapesti örökké csukott paloták kapui, s ilyenkor irigylendő az a nagy aranybotú ember a kapuban, akit a palóc ember »palatinus«-nak becsült föl, s aki sorba emelgeti le a societas csillagait a hintók hágcsóiról.

A szegény magyar író sohasem juthat e csillagokhoz egész közel. Ő csak a távolból nézi ragyogásukat. Hideg fény az nagyon neki. S talán éppen azért olyan csábító, mert olyan hideg...

*

Valóban a fejedelmi házasság előre vetődő árnyéka -, akarom mondani fénye már meglátszik nem egy kirakatban, hol egy-egy elkészített pazarfényű ruha vonja magára a járókelők figyelmét, kik olyan csoportosan nézik ez öltönydarabokat, éppen mint a gr. Pálfy Lipót fantasztikus, a »Magyar költők« című festményét, mely az Aigner Váci utcai kirakatában van közszemlére kitéve, s melyben nem annyira a kompozíció a bámulatra méltó, és a technika, mint inkább a türelem és fáradság, melyet a hazafias gróf tanúsított e képcsoportozat összeállításánál.

Kossuth betegségének híre tegnap óta folytonosan élénken foglalkoztatja a lakosság minden rétegét, még a börzét is. A távirda számtalan részvétteljes tudakozódást visz minden órában a jó öreg »Mikes Kelemen«-hez, Ihászhoz, ki nem a tenger mormogását hallgatja, hanem talán a nagy beteg nyögéseit. Kereskedelmi körökben ma egy helyütt arról folyt a vita, hogy ha az öregúr rosszabbul lenne - amitől persze isten mentsen -, vajon fogna-e az előidézni változást a börzén is?

Oh, hogy meg kellett érnünk azt is, miszerint az emberi nagyságnak is a börze a mértéke!

*

Mondjunk valamit a színházakról.

A Népszínházban tegnapelőtt az »Alagút« című kis vígjátékot adták először. Ügyes dolog, hanem túlfinom a Népszínház tagjainak, kik közül egy sem emelkedik olyan magaslatra, hogy egy szalonszerepet művészileg eljátszhasson.

Sokkal jobb ennél a »Franciák Milanóban« című bolondság, amit Aradinak is ajánlok, mert a kis Halmaynénak kitűnő szerep jutna benne.

Egy dolog fölötte föltűnt nekem. S ez az, hogy dacára a legjobb színi hónapnak, mind a két magyar színház megirigyelhetné a szegedi publikumot. Félig telt házak előtt játszanak mind a két helyütt.

Talán a Gyapjú utcai német színház vonja el ingerlő újdonságánál fogva a közönséget, gondoltam, és benéztem kíváncsiságból oda is tegnap, de bizony csak úgy kongott az ürességtől az is.

Nagy vigasztalásomra esett, hogy csak úgynevezett német nyárspolgár családokat láttam ott, zsidót alig egyet-kettőt, magyar ember meg csak magam voltam.

Minthogy palóc alakú fizonomiámon nagyon is meglátszik a magyar jelleg, olyan rettenetesen megbámultak, mintha valami indus volnék köztük.

A fővárosi társadalomban különben szomorú hatása lett - amennyire tapasztalni kezdem - a színházi heccnek. Egy budai társas körben, mint egy igen tisztelt barátom, ki tegnap ott szinte részt vett, beszéli, midőn az egyik műkedvelő körtag német szavalatba kezdett bele, a magyar érzelműek nem akarták meghallgatni s követelték, hogy hagyja abba, míg viszont a német ajkú rész sürgette a szavalatot. A dologból végre botrány lett a hölgyek nagy szomorúságára, s több rendbeli kihívások történtek a nap folyamán, s félni lehet, hogy ez újabbi eset ismét belejut a lapokba is s megint felizgatja a szenvedélyeket, melyeket nem volt jó tapintat fölébreszteni sem most, sem azelőtt.

*

Az irodalmi életről és a körökről, úgy a társadalmiakról, mint a három pártklubról majd egy más alkalommal írok.

Most csak annyit, hogy a hírlapirodalom, mely gyerekek kezében van, nagyon alányomja az irodalmat és az írókat.

Mint oldott kéve, széjjelszórtan futják a világi pályákat, összetartás legfeljebb apró klikkekben nyilvánul, vagy valamely kocsmában összpontosul és mindössze az együtt való vacsorálásra szorítkozik.

Mióta elmentem Budapestről, s most hogy visszajöttem, már egy új nemzedéket is találtam a Szervita téri vendéglőben, melyet Balás Sándor és Berecz Károly tart szóval.

A kompániának most éppen egy érdekes vendége van: a »Gaulois« munkatársa, ki Magyarország politikai és társadalmi viszonyait tanulmányozza, s amint meggyőződtem róla, már meg is tanulta fütyölni a magyar népdalokat.

Több hónapig lesz itt s Szegedet is meglátogatja, írtam is neki egy ajánló levelet Kelemen Ida kisasszonyhoz, kinek művészi kivitelű arcképe (mellesleg legyen mondva) méltó feltűnést okoz a Sárkány kirakatában ezzel az aláírással: Comtesse Elemen, ami persze ebből analizálódott: »C. Elemen.«

A kedves, víg francia, ki tegnap egy bálban is részt vett, roppant csodálkozik, hogy milyen »szomorú nemzet« vagyunk.

Persze, persze! Ők még az utcán is fütyülve és quadrille-lépésekben járnak!

Erős célja, úgymond, a Tissot munkáját kijavítani. Hanem én nem hiszem, hogy sikerülne neki, mert csupán franciául beszél s nincs módjában, hogy magát elégszer és eléggé informáltassa.

Berecz Károly egy érdekes munkán dolgozik, mely az »Ország-Világ«-ban lát napvilágot, s mely »Petőfiről pongyolában« érdekes és egészen új adatokat fog hozni.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Petőfi Sándor 1846-ban Losoncra utazott egyik barátja, Steller Antal meghívására, ki őt a legközelebbi állomásról egy szürke és pej lovon hozta be losonci házába. Losoncon már nagy volt az érdeklődés az érkező költő iránt. Az ismerősök egymásután jöttek, mit megsokallt Petőfi s dühösen mondá barátjának: »Ha azt akarod, hogy itt maradjak, zárasd be a kaput, mert nem vagyok én, akit mutogassanak.«

A sok meghívás közül nem is fogadott el csupán egyet, Kocsi György nevű gazdag úri emberét, ki maga is titkos poéta lévén, imádta Petőfit. Nagy ünnepély volt az a háznál, midőn barátjával ebédre jelent meg a költő, öröm és büszkeség sugárzott le a családtagok arcáról.

Hát még mikor Petőfi a pecsenyénél Steller titkos nógatására fölkelt, fölemelte a pezsgős poharat, hogy toasztot mondjon a háziúr és háziasszony egészségére, mert hiszen az kétségtelen, hogy őket köszönti föl.

Mindenki ezt várta.

A háziasszony fülig pirulva súgá szomszédjának:

- Sohasem hittem volna, hogy az a kitüntetés ér, miszerint a haza legnagyobb költője iszik az egészségemért.

A haza legnagyobb költője pedig a következő toasztot mondta szóról szóra:

»Uram, Uram! Tekintetes Steller Antal uram, szállok hozzád!

Az Úristen sokáig éltesse azt a te pej és szürke gebéidet, akik minket idehoztak.«

A gazda ajkaiba harapott, a háziasszonynak pedig egész nap folyt az orra vére.

*

Ugyancsak ez emlékekből veszek ki még egy adomát. Steller Antalnak volt egy originális kocsisa, a pej és a szürke víg kedvű abrakolója, ki igen kíváncsi lévén, miféle ember az, akit olyan nagy becsben tartanak, megkérdezte az urától:

- Hát abizony, Miska fiam - mondja Steller -, olyan ember, aki nagyon szép verseket ír.

- Ahá! A már derék dolog! Tudja mit, tekintetes uram, ha már olyan nagyon szereti, marasszuk meg itt - kántornak.

Petőfinek nagyon megtetszett a kocsisnak ez a megjegyzése, azontúl sokat tréfálózott vele s később is nem mulasztotta el egyszer sem megemlékezni róla Stellerhez írt levelében.

APRÓSÁGOK

Igazán elszomorító, amennyire a fővárosi zsurnalisztika hanyatlik napról napra.

Csak nemrég jelent meg a lapokban egy kis közlemény egy hatodrendű szerkesztőről, hogy mellékesen még uzsoráskodással is foglalkozik.

Egy uzsorás szerkesztő igazán érdekes.

A társadalom őre mint a társadalom megrontója.

Érdekes volna tudni azok neveit, akik a lapjára prenumerálnak.

*

Vannak lapok, melyek par force ellenségei minden üdvös dolognak, ha az a kormány köréből jön, és viszont, melyek agyonütnek minden, az ellenzéktől származó üdvös törekvést.

De ezek még a tisztességes sajtó.

Vannak gourmand lapok, melyek, mint a szörny-sárkány, minden áldott nap megesznek egy embert.

Van bennök egy-egy rovat, melyben okvetetlenül a tér mennyiségéhez képest, nagyon vagy kevésbé le kell rántani, becsületétől, jóhírnevétől meg kell fosztani valakit - mert a publikum étvágya azt úgy kívánja.

Még folyton telik az emberekből, de miután több nap, mint ember, mi lesz, ha majd tövig föleszik az embereket?

Persze föleszik, s akkor aztán csupa gazemberek lesznek a prenumeránsok.

Miféle morált kell majd ezeknek föltalálni?

Így fordul meg a világ. Azelőtt a lapok voltak megbélyegezve, most az olvasókat éri ez a sors.

*

A belga királykisasszony esküvőjét elhalasztották. Ez most a beszéd tárgya a fővárosban.

...Még ki nem kötöttek az angolok - mondják a szellemes emberek.

...Még nem készült el a staffirung - vélik a falusi anyák.

Még nincs eldöntve, miféle érdemjelet kapjon Posner Károly Lajos - elménckednek az irányadó körök.

Bizonyosan Szász Károly nem készült még el az ünnepi ódával - gyanakodnak az írói klubok.

A menyasszony csókja még nem elég érett, suttogják a poéták.

És senki sem találja el az igazi házassági akadályt, pedig benne van a törvényben, hogy a menyasszony katonához menvén férjhez, még nem képes letenni a kauciót.

*

Hanem bezzeg - hogy ím a házasságról van szó - mint a madár, ágról-ágra könnyedén röpked a mi bűbájos csalogányunk egyik frigyből a másikba.

Csakugyan tény már. A kedves Blaháné Splényi báróné lesz.

Helyesen jegyezte meg valaki, hogy ő Zsoldosból zsoldost csinált, s hogy a basából jobbágyot.

Azt mondja az aranyos jószág: »birtokot veszünk falun, odavonulok a férjecskémmel, fölhúzom ott a piros csizmát s magam látok a gazdaság után.«

...No hiszen, ha ő húzza föl a csizmát, vajon ki viseli akkor a papucsot?

*

Hanem azért nem kell megijedni.

Az ország legtartósabb szépe, akihez az idő sem mer hozzányúlni, nem vál meg a színpadtól mindjárt, maga is csak két-három év utánra tervezi a falusi örömöket.

Addig pedig még de sok gondolat megfordul abban a szép fejben, s be sok újabb arc záródik abba a viasz-lágy szívbe.

Egyszóval Blaháné megmarad a Népszínház tagja, s mindössze annyiban változik a helyzet, hogy a színlapon »Splényi báróné« lesz odanyomva föltűnő betűkkel.

S ez is csak új érdekességet kölcsönöz neki. Mert bizony nagy szerencse, hogy csak a neve változik nagyon gyorsan, de ő maga nem.

Egy igazi báróné a Marcsa-, Borcsa-szerepekben, ez már mégis csak érni fog valamit.

Vasárnap a »Piros bugyelláris« előadása alatt, midőn a függöny legördülte után hatalmas tapsok kíséretében hítták Blahánét és Tihanyit, a kópé Tihanyi gúnyoros maliciával fogta meg kezét a színfalak között.

»Jöjjön, méltóságos báróné! menjünk, hajtsuk meg magunkat: Tapsolnak a mesterlegények.«

A FŐVÁROSBÓL

[I.]

Tegnapelőtt megnéztem a »Dragonyosok« premierjét. A »Dragonyosok« nagyon csinos operett, azonban az a sorsa, ami körülbelül a Lauka Guszti novelláinak, hogy már a harmadik kosztümben és cím alatt kerül a közönség elé. Jó anyagból van, még így sem vallott szégyent, habár hajdani opera-jellegét erősen magán viseli.

Az operett tetszett is, nem is. Meséjét olvashatják önök a fővárosi újságokban, ami különben nemigen fontos önökre nézve, mert ezt nem fog lehetni Szegeden előadni, még talán az új színházban sem, annyi és különféle benne az énekrész.

Ez tehát olyan operett, amit csak itt lehet meglátniok, ha sietnek, mert valami hosszú életű, dacára bájos zenéjének, nem lesz e földön, hol a francia, eleven, cikornyás, mindenféle csecsebecsével megrakott zene a hódító.

De nem is ez a »Dragonyosok« a főesemény, hanem az új csillag.

A színlap ökölnyi betűkkel hirdette a Szabó Karola első fölléptét, de a közönség most az egyszer úgy járt, mint a háztűznéző tündérkirályfi, ki a kiöltözött királyleány mellett a hamupipőkét szerette meg.

Ez a hamupipőke, ez az új csillag és új Blaháné-Hegyi Aranka.

Olyan bravúrral játszotta a parasztleány szerepét, hogy mindenki el volt ragadtatva, s ami vajmi ritkán esik meg, a hírlapok székeiről tapsok hangzottak.

Az történt, ami még eddig soha, a népszínházi közönség elfeledkezett róla, hogy Blaháné nem játszik.

Az új csillag ragyogását nézte mindenki és nem gondolt a másikra, a fénylőbbre senki.

Hegyi Aranka sugár növésű bájos alak, szép, hosszúkás, barna arccal s fénylő fekete szemekkel. Igaz szépség, bizonyos pikáns jelleggel.

Az összes kritika áradozólag szól róla ma. Híre, neve, mely reméljük mindig nagyobbodóban lesz, tegnapelőttről fog datálódni.

S önök, ha már a »Dragonyosok«-at nem láthatják odahaza, igyekezzenek legalább Hegyi Arankát meglátni - az Aradi közvetítésével.

Valóban már szükség is volt egy új tüneményre, - mert mindig vészteljesen lebegett a Népszínház sorsa fölött az a kérdés, hogy mi lesz majd, ha egyszer a szeszélyes Blahánénak az talál eszébe jutni, hogy ő többé nem játszik?

[II.]
Somoskeőynél

Titokban megírom önöknek, hogy a hírneves kalandort, kiről annyi sok famózus dolgot közöltek a lapok derűre-borúra, meglátogattam.

Felmentem hozzá a Frohnerbe, délután négy órakor. Éppen a reggelinél találtam: egy beefsteakkel birkózott meg.

No megállj, gondoltam magamban, ha te rászeded az egész világot, hát énbennem emberedre találj.

Amint benyitottam, egy rokonszenves, elegáns külsejű, rövidre nyírott hajú fiatalembert találtam benne, szellemes tekintettel függeszté rám szemeit.

- Uram, nem állhattam ellent a kíváncsiságnak önt láthatni. Én Derecskey orvos vagyok Szegedről, s higgye meg, kedves kollega, bámulom önt.

- Ön igen szíves, uram. Örülök látogatásának. Foglaljon helyet. Annyi rengeteg dolgom van, hogy alig érek rá reggelizni. Apropos, hol végezte ön a kurzust?

- Itt Pesten - mondám, mert célom híven adni vissza, beszélgetésünket.

- Ah, Pesten? No, az nem valami sokat mondó - jegyzé meg fumigative -. Ezért nem gratulálom meg.

- Bocsánat, kollega, de az első három semestrist Zürichben.

- Eh bien. Ez már nyom valamit a latban. Leider, én nagyon kevéssé foglalkozhatom e kedvenc tudományommal, fölvágatlanul hevernek nálam a legújabb szakmunkák, mert higgye meg, kedves kollega, éppenséggel nem érek rá, minden percemet ezer foglalatosság veszi igénybe.

- De hát mi az ördög dolga lehet a kollegának?

- Nézzen ön oda, kérem. Látja?

- Mit? Azt az óriási szivarládát?

- Nagyon finom ezer havanna van benne, de nem azt értettem.

- A bonbon-piramisokat talán?

- Diable! Azt a sok folyamodványt és levelet a fekete asztalon. Az mind egy nap, ma jött. Segélyért folyamodnak hozzám; nem győzöm, uram, ma délelőtt kétezer forintot osztottam ki, pedig csak az igazi nyomort veszem tekintetbe!

- Ön derék emberbarát, tisztelt kollega.

- Hagyjuk ezt, uram... Az a többi írás pedig többnyire szerelmes levél. Azokra is válaszolni kell, legalább némelyikre.

Finom mosoly futotta körül ajkait.

- Igen, uram, csak némelyikre. Becsületemre mondom önnek, kollega, hogy két év óta csak tisztességes nőszemélyekkel volt dolgom. - Minden más fajtájút kerültem. Mert énelőttem mindenha legfőbb egy férfiúban - az erkölcs.

Erre meg már én mosolyogtam édesdeden.

- Ön maliciózus ember - mondá kelletlenül. - Tehát szegedi? Nos, én azt a várost is ösmerem, mint minden várost Európában. Otthon vagyok ott, éppen mint Párizsban, Londonban, Chicagóban vagy Madridban.

- Ez igen kellemes állapot, uram! Hát Pesttel hogy van ön megelégedve?

- Ez egy erkölcstelen, veszett fészek, uram. A Fortunában mint rab, kedvest tartottam. Nincs itt egy garas-ára erkölcs. Pénzért megveszek itt mindent.

- Ej, ej, nem kíméletlen ön kissé?

- Nem, uram. Minden országnak és embernek alapja, talpköve a tiszta erkölcs. Ahol az nincs, ott vége mindennek. Az erkölcs a fundamentum.

- De hát kire haragszik olyan nagyon? A rendőrségre, a lapokra?

- A rendőrségről ne beszéljünk, mert azt, mikor a vasútra fölülök, bekötöm Thaiszostól, mindenestül a zsebkendőmbe s a vagon ablakából fogom őket kirázni; ami pedig a lapokat illeti, azok úgy hazudnak, mint egy gascogne-i nemes s mindenből terhelő vádat csinálnak. Most is azt vetik szememre, hogy karonfogva vezettem a philadelphiai kiállításon a brazíliai császárnőt.

- Tehát nem igaz?

- Igaz, hanem úgy tüntetnek föl, mint aki föltolakodtam erre, pedig hát az igen természetes, mert a császárnő magántitkára voltam, s ez az ottani udvari etikettbe tartozik.

- Mindjárt gondoltam. Eszerint a soknejűségről hozott közlemények sem valók.

- Merő koholmányok, kedves kollega. Egyetlen feleségem van. Viszonyom, igaz, hogy volt elég, de szavamra mondom, egyet sem zsákmányoltam ki. De richtig, milyen jó, hogy ön az én kedves öregemet említi. Majd elfeledkeztem róla, hogy írnom kell neki. Örülök, kollega, hogy volt szerencsém. Vacsoráljunk színház után együtt valahol.

Leült íróasztalához, de nem hiszem, hogy írhatott volna, mert a szintén pazar bútorzatú előszobában már sokan várakoztak, míg kijövék, egy őrnagy, egy igen szép hölgy, két zsidó, egy uracs és egy szabó, ki karján több rendbeli új öltözetet hozott őméltósága Veysy gróf számára.

FARSANGI TÁRCA

Boz-Dickens-szel történt, hogy midőn egy ízben Dowerbe utazott, a kupéban rajta kívül még egy úr ült és egy vénkisasszony.

Mindkettő, mihelyt a gőzmozdony megindult, könyvet vett elő s irtózatosan elmélyedve olvasott, míg maga Dickens gondolatainak adta át magát.

Az olvasmány nagyon érdekelhette az utasokat, mert a férfiból mint a zuhatag tört ki hellyel-hellyel a hahota, míg a kisasszony szemeiből záporként hullottak a könnyek.

A nevető úr, kinek a tokája is rezgett a széles jó kedvtől, meg nem állhatta, hogy az ismeretlen útitársnőt meg ne szólítsa.

- Ön sír, miss? Mit olvas ön az isten szerelmeért?

- Boztól a »Bleak House«-t. És ön, uram?

- Én is éppen a »Bleak House«-t olvasom Boztól - mondá a nevető ember -. S teringette, az a legderekabb, hogy amint látom, egy lapon olvasunk.

Én is úgy vagyok a bálokkal itt Pesten. Más ember mulatni jár oda, én meg a mulatságaimtól megvont időt unatkozom itt át.

Ez alul csak az álarcos bálok (vagy hogy szegedi grammatikával szóljak, bálak) tesznek kivételt. Ezekben azért-e, hogy pikánskodni szabad a maszkokkal, vagy azért-e, hogy az arcokat nem látja az ember, sok érdekes van.

De hát ezek a pesti bálok sem olyanok már ám, mint azelőtt. A szép leányok nem fogytak ki ugyan, hála istennek, s nem is fognak Magyarországról kifogyni soha, hanem bezzeg kifogyott a jókedv, s nem szegénység, mert hiszen a pazar pénz megkápráztatja a szemeket, hanem bizonyos elszegényedés fojtó levegője lengedez a fényes Redoute-termekben.

Az emberek arcán az látszik, hogy az, aki itt van, mindenik valami nagy bajt hagyott odahaza, és az innen mintha a lábánál fogva húzná vissza.

Báró Eötvös József helyesen mondá a társaságról, hogy az olyan, mint egy csomag kulcs, mely egymás mellé fűzve szépen összecsörög - de azért mindenike mégis más-más zárba való.

A közönséges bálok közül csak az elegánsak érnek valamit, a maszkenbálok közül pedig csak a nem elegánsak.

A nem elegáns álarcos bálokon ott van az egész arisztokrácia, a jeunesse dorée, a képviselőház Apponyi Albert gróftól kezdve le egész Bakay Nándorig.

Minden ilyen bálnak van egy bálkirálynője, éppen úgy, mint a tisztességes báloknak, csakhogy egy ilyen királyné sokkal veszedelmesebb amazoknál, mert nem csupán a jobbágyok szívét kívánja és bókjait, hanem erszényüket is.

Minden időszakban volt a demi-monde világban trónus, s mindig ült rajta valaki. A híres bécsi Fiakker Milly óta legalább hat-nyolc ilyen uralkodónőt sorolhatna föl a történelem. Ott van miss Turtin, ott van Pepita Anne, Mademoiselle Snoor, Feher Tilli s mindannyi mások, kiket bonton volt akármi áron egyszer megcsókolni.

A szezon jelenlegi kedvence a szép Mariczl, aki Bécsből került ide, hol már tavaly szerepelt, mi csak úgy élvezzük már mint szurrogatumot.

Németh Berciék ugyan iszonyodnak mindentől, ami Bécsből származik, de a kis Mariczltól éppen nem, s valamint a társalgásra egyesült ellenzék fiatalabb tagjait, őket is éppúgy ott lehet találni mindenütt, ahol Mariczl megjelenik.

Mariczl pedig sokszor jelenik meg és sok helyütt. Nem unja el soha a mulatságot.

Magas, délceg termet, gyönyörű kék szemek, hosszúkás tojásdad arc, gazdag arany haj. Egyszóval Juno lehetett ilyen nagyon fiatal korában.

A tegnapelőtti bálon is ott volt Mariczl, rózsaszín atlasz ruhában a legelső párizsi ruhakereskedésből, nyakán hamis gyémánt ékszer, fején hamis diadém.

Hanem hát a bál nagy hadi fortély szomorú színhelye volt, s Mariczl szerencsecsillaga elhalványult, de ez csak olyan volt, mint mikor a gáz elalszik egy percre, hogy még jobban világítson később.

A nagy esemény röviden így történt. A belépti jegyhez minden férfi kapott egy sorsjegyet is, mert egy aranyóra volt kijátszandó. Egy igazi aranyóra, az egyedüli igaz dolog.

Régi szokás már, hogy az ilyen bálokban a jegyét minden férfi annak a hölgynek adja, aki neki legjobban tetszik. Éjfél táján a hölgyek sorban leülnek s várják a jegyeket. Valószínű, hogy aki a legtöbb sorsjegyet kapja, az nyeri meg az órát is, de ha nem, egy legalább mégis vigasztalja magát, s ez az, hogy ő volt a legszebb, mert ő kapta a legtöbb jegyet.

Mondanunk sem kell, hogy Mariczl kapta volna meg talán az összes jegyeket, ha egy furfangos csíny nem történik.

A szép barna Vilma ugyanis kivágta oldalt a ruháját, a szoknyákat, a jó egek tudnák, hogy meddig, s az, aki a jegyét neki adta, joga volt benyúlni a bűvös zsebbe.

E leleményes dolognak csakhamar híre futott a nemes férfiúi sereg között, sugdosások támadtak.

- Hogyan, a Vilma?

- Tehát egészen be lehet nyúlni. Aranyos ötlet!

Mindenki sietett Vilmához térni, s Vilmának áldozni a jegy átadásával. Valóságos tolongás támadt körülte.

Mariczl le volt sújtva, kétségbeesve. El nem bírta képzelni, mért bolondul az összes férfivilág Vilma után.

- Fi donc, milyen ízlés ezen a Pesten!

De azért Mariczlnak is jutott nehány jegy, s a szerencse olyan udvarias volt véletlenségből, hogy csakhamar visszaállítá uralmát. Az aranyórát Mariczl nyerte meg.

Vígan folyt tehát tovább a polka, a galopp, a filiszterek, honatyák és demi-monde-ok egy nagy gombolyaggá tömörülve járták őrületes sebességgel.

Ugyanazok az urak, akik holnap a »házban« talán így fogják kezdeni beszédeiket:

»A haza koporsóban fekszik.«

A SZERELEM KÖLTŐJE

(TÓTH KÁLMÁN)

Budapest, péntek délután

Komor, borongós téli nap. Ma temetik Tóth Kálmánt. Nem is temetés ez már, hanem mint ő maga éneklé - csak átköltözés.

Meg volt már ő régen halva.

»Milyen agyvelő bomla össze itt!«... Milyen szív lett érzéketlen, hideg.

Tóth Kálmán Arany és Jókai után kétségkívül a legnépszerűbb költője a nemzetnek; halála országszerte nagyobb levertséget fog szülni, mint itt az irodalmi körökben, hol már hosszú idő óta el vannak arra készülve. Megszokták már azt a gondolatot, mikor még élt, hogy Tóth Kálmán nincs többé, de bizony tapasztalni fogják most, mikor már nem él is, hogy ő még mindig megvan.

Művei nem századokra kiható remekek, a kornak, a napoknak írattak, de azért mégis halhatatlanok maradnak. Az igaz érzés, mely általlengi költeményeit, s a nemes humor, melytől prózája csillog, megmentik azokat az enyészettől.

Mézes szavú dalnok, kinek koporsóját most viszi döcögve a halottas szekér, ki már nem fogod megpillantani többé a fakadó tavaszt, és nem fogod meghallani a pacsirta-dalt, tudsz-e te még arról valamit, hogy itt hagytad a gondolataidat?

Míg a leányka szeretni tud, míg az ifjú szíve eszményképek után vágy, azok mind tehozzád mennek, - kölcsönvenni szavakat, édes bánatot és fájó vigasztalást. És te örökké hitelezni fogsz nekik abból a nagy vagyonból, ami utánad maradt.

Sírodat zöld gyöp veri föl, vagy bedűl, mert ki tudja, miféle nemzet lova patkói tapossák itt a földet valamikor, de a szívek megmaradnak érző szíveknek, s költői búbánatod visszhangozni fog örökkön örökké.

Kérdeni fogják mélán, kétségbeesve, a te szavaddal:

Minek is van a szív s a szívben szerelem?

S emésztő töprengések után felelni fognak a te szavaddal:

A szerelem mindent pótol s a szerelmet
Nem pótolja semmi.

...Pihenj hát édesdeden sírodban. Lágyan boruljon reád a rög, virágok sejtsék, fű érezze, hogy a szerelem költője álmodik odalenn.

Schirasz rózsaberkei volnának őhozzá méltó temetkezési hely... De nem, nem... hisz ott van ő helyén, annak a keblén, »aki mindnyájunknak édesanyja«.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

A »szegény elhagyott özvegy«, kinek tövisekkel van kirakva koronája, ővele is özvegyebb lett.

Az ötvenes évek íróinak a legtehetségesebbje szállott vele sírba.

Nagy sikereket produkált s a közszeretetet nagy mértékben bírta. Boldog ember lehetett volna, ha tud az lenni, de a költő szíve úgy van teremtve, hogy csak boldogtalan lehessen.

Az a szép koszorú, mely ma csüggött alá a sok között koporsójáról, s melynek szalagján ez volt odaírva:

»Kálmánnak - Majthényi Flóra«,

ez a szép koszorú a pont azon szomorú regény után, mely egész életén végighúzódott.

Tóth Kálmán szíve szeretetre volt alkotva, családja tagjait imádta, barátaiért mindent föláldozott, igazi költői szív volt, minden benyomás iránt fogékony.

*

Társaságban víg, a társadalmi életben a szó szoros értelmében gentleman.

Mint politikus szülővárosának, Bajának volt képviselője három ízben, s mint ilyen, míg az »öregúr« élt, Deák-párti.

Egy ízben, midőn Ghyczy Kálmánék nagyon nyugtalankodtak, a baloldalra csábítá féltréfásan Tisza Kálmán.

- Nem való vagy te mameluknak, Kálmán. Gyere át a baloldalra.

- Hiába beszélsz nekem, barátom - mondja Tóth Kálmán búskomoran -, mert én nagyot hallok a balfülemre.

Talpraesett ötletei különben is úgyszólván korszakot képeznek. A hatvanas években a »Bolond Miská«-ban azokkal kacagtatta meg s illetőleg ébresztgette az országot. Ez a homéri kacaj volt akkor a leghatalmasabb fegyver.

A mai nap virágzó élclap-irodalmát ő teremtette, mert a »Borsszem Jankó«, mellyel sok polémiája volt eleinte, sokkal későbben keletkezett, s a »Bolond Miska« nagy sikerei szülték.

A »Borsszem Jankó«, melyről akkoriban azt tartották, hogy a kormány által szubvencionálva van, »Árva Miská«-nak titulálta következetesen a Tóth Kálmán lapját.

Egyszer Tóth Kálmán megállítja az antagonista szerkesztőt, s így szól kedélyesen:

- De miért nevezi ön az én lapomat »Árva Miská«-nak, mikor az ön lapjának vannak gyámjai.

A szerkesztő esküdözött, nem húz szubvenciót, s követelte, hogy vonja vissza e sokak által hallott élcet.

- No, jól van no - mondá Tóth Kálmán -, beismerem, hogy gyámoltalan.

A fiatalabb generációhoz tartozván, csak igen ritkán, s igen fölületes érintkezésem volt a rokonszenves külsejű költővel. Róla közvetlen tapasztalat után alig írhatok valamit.

Mindössze négyszer-ötször vacsoráltam vele az utóbbi években, mikor már szikrázó szelleme bágyadt volt, de azért a humor sohasem hagyta el végképpen. Ez a hatalmas jó barát nem pártol el olyan könnyen, mint a másforma jó barátok.

Fülbaja miatt, mely mind jobban nehezíté hallását, nemigen vehetett élénk részt a társaságban, mert nem hallotta, amit beszélnek, de ha ő szólott valamit, az mindig érdekes volt. Fölségesen tudta pointirozni a legcsekélyebb dolgokat is.

Legutoljára a Szikszayban láttam, ahol nekem azt tanácsolta a gyomorfájás ellen, hogy egy szervétába meleg lepényt takarva, tegyek rá.

- Ez a legpraktikusabb medicina - mondá -, éjszakán át kihűl, s akkor beveszi az ember az orvosságot még egyszer - fölöstökömnek.

Ugyanakkor nagyon panaszkodott, hogy kiadójának igen olcsón kellett átengednie az utolsó verskötetét.

- Rossz mesterség ez! - szólt keserűen.

Majd hozzátette, de minden komolyabb jelentőség nélkül, csak azon a hangon, amint már azt az ember szokta, ha bosszankodik:

- Nem írok több verset ez életben.

Az asztalnál köztünk ott ült egy bajai kapacitás is, ki ezekre a szavakra élénk örömmel kiáltott föl:

- Kezet rá, Kálmán pajtás. Szívemből beszéltél. Megvallom neked őszintén, hogy már magam is meg akartam mondani, de restelltem. Mert hát bizony már idestova vén ember vagy, ideje megkomolyodnod, márpedig a poetizálás még megy, de csak bizonyos korban.

A költő ajkán keserű mosoly jelent meg e szavakra. Volt abban a mosolyban gúny is, de keserűség is tengernyi.

GR. ANDRÁSSY GYULA PONGYOLÁBAN

A »szép Gyula« kezdi magát egészen jól érezni »semminek«. A »nagy« kancellár még csak nem is népképviselő, ha gróf nem lenne és nem volnának uradalmai, abszolute semminemű foglalkozást nem írhatott volna be a népszámlálási ívbe.

Pihen a babérjain, ha ugyan babérok.

Egy pihenő nagy ember pedig még mindég több nálunk, mint egy dolgozó kis ember. Andrássy Gyulának derogál kisebb kaliberű föladatokat végezni, mint aminőket már végzett, mert megvan benne a kicsinyes emberek hiúsága, hogy a világ mit fog mondani, hogy íme, ez egykori kancellár, ki az összbirodalom sorsát intézte, ma már csak egyszerű magyar államférfi, ki Tisza mögött baktat vagy éppen mellette, holott egykor sat.

Egyszóval az a logika vezeti, amely szerint, ha valakinek olyan nagy a tehetsége, hogy kancellárrá lehet vele, az aztán azt a tehetségét ne használja, ha esetleg nem lehet kancellár.

Ha nem tárcacikket írnék, kifejteném, hogy Andrássy Gyula hálátlan a magyar nemzet iránt, mely őt rajongásig szerette, s melynek szeretetéből fakadt nagyságának gyökere. S ha valamikor a történelem el fogja ítélni azokat a dolgokat, amik most történnek Magyarországon, bizony méltó joggal ítélheti azon »heverő államférfit« is, kinek hatalmában állott a közvéleményt idomítani s változtatni a dolgokon, de ő visszavonult, mert túlságos kicsiny dolognak találta a haza közügyeit, s ezekkel talán sorsát is.

Andrássy éppen olyan, mint Bukovay Absentius a »Borsszem Jankó«-ban, aki mikor a hónap elseje van és az »Angol királynő«-ben ebédel, kiül az ablakba, hogy minden ember lássa, míg ellenben, ha a »Két kék kecske bakoknál« van a sors különös szeszélyeskedései folytán a menü, olyan pozíciót foglal ott el, hogy senki meg ne lássa.

Igen, a »szép Gyula« semmit sem csinál s szinte kerüli, hogy neve valahogy a nyomdafestékkel jöjjön érintkezésbe. Ha nem lehet olyan, mint Gorcsakoff, akkor nem akar lenni csupán olyan, mint aminő Szepi báró, Rudi gróf, vagy pedig olyan, mint a charmant Pepi gyerek...

S ha már ilyen, úgy tesz éppen, mint a »fiúk«, eljár a maszken-bálokba. Azaz, hogy a maszken-bálokba jár, ahol az olyan hölgyek vannak többségben, kik nem akarnak egészen férjhez menni.

A híres gróf haja kissé őszülni kezd, de ez még csak jól áll neki. Mikor egy vagy két női maszkkal, kik közbe-fogják, végiglépkedik ruganyosan a termet, senki sem gondolná hátulról, hogy az a fiatal ember okkupálta Boszniát. Itt is okkupál az még. Csakhogy nagyobb megfontolás után és sokkal olcsóbban.

A tegnapelőtti bálban egy tréfás szélsőbaloldali hírlapíró és képviselő ráuszította az egyik maszkot, hogy ijesszen rá Andrássyra s betanította a mondandókra.

A szép maszk (mert éjfél után meggyőződtünk, hogy szép) utánairamodott a grófnak s pici kezecskéivel megérintette hátulról.

- Tudod-e, micsoda veszély fenyeget?

- Te magad - mondja a szellemes gróf, mert az egész diskurzus fülem hallatára folyt le.

- Oh, nem! Egészen más veszedelem az. Kompromittálva leszel.

- Hiszen már nem lehetek több, mint ami most vagyok: »hazaáruló«.

- Egy leveled lesz közölve a Kossuth »emlékiratai«-nak III-ik kötetében, amelyben lángoló gyűlölettel szólasz a dinasztiáról, s a lázadási jelszó és idő kitűzését kéred.

- Negyvennyolcban?

- Nem. Később, midőn már nem lett volna szabad konspirálnod.

- Te mindent tudsz. De mégse beszéljünk most a politikáról, hanem inkább a szerelemről.

Eltűntek előlem a tömegben és valószínűleg beszéltek a szerelemről.

Hogy a kettő közül melyik volt a nagyobb diplomata, nem tudom.

Andrássynak, mondanom sem kell, ahol megjelenik, egész udvara van mindég az arisztokrácia és a közélet legkiválóbb nevezetességei közül, kik minden szavát megbámulják és minden élcét megnevetik, úgyhogy őneki abszolute lehetetlenné van téve, hogy valaha valami ostobaságot mondjon és azt esetleg helyre is igazíthassa, mert ő mindig olyat mond, ami gyújt, ami bámulatot kelt, ami másnak soha eszébe nem jutott volna.

A báli estén ezen kis epizód után még csak egy pillanatra láttam, midőn kimenet a lépcsőn egy csinos nőcseléd arcát csipkedte meg:

- Gyula, Gyula! - inti hódolattal egy öreg mágnás.

A gróf szokott akadozó modorában mondá féltréfásan.

- Sokszor többet ér egy szőke szobaleány, mint egy barna királyné.

OPERA SZEGEDEN

Ki van mondva a büszke szó, hogy »Szeged szebb lesz, mint azelőtt volt«, én magam is sokszor leírtam e sallangos mondatot, míg szerencsém volt önök között lehetni, és leírtam azt a másikat is, hogy Szeged az ország második városa.

De vajon igaz-e ez egészen?

Annyiban talán, mert Szegednél különb város aligha van, de azért a »második város« titulus nem kompetens teljes mértékben. Mert Magyarországnak csak egy városa van s az Budapest: ami azontúl van, az mind - falu.

Igen, a várost nem a falak teszik, nem a háztömbök s nem a lakosság száma. Hanem igenis teszik a modern kultúra, azon eszközök és kényelmi módok, melyeket nyújt s melyeket kötelessége a fokozottabb igényeknek nyújtania azon mértékben, aminő rangot kíván elfoglalni.

Szegednek le kell, az én nézetem szerint, vetkőzni eredetiségét immár, mely oly szép nekünk, íróknak és poétáknak, hogy szinte elandalodunk bele, de ha valamire akar menni, föl kell vennie a modern kultúra divatos köntösét s minden azzal járó díszt - mert különben petrezselymet fog árulni s hetykélkedését, hogy ő ilyen meg amolyan város, elhiszik, - de csak odahaza.

Ne essék tőlem zokon az igaz szó; együtt éreztem önökkel évekig, s együtt fájt nekünk a közös baj, melyet hála istennek kiláboltak, szereztem annyi jogot, hogy ne kelljen a dekorum kedvéért cukorral porozni be a keserű mondásokat.

Szegednek kapnia kell minden alkalmon, mely kínálkozik, hogy a többi várost fölülmúlhassa s azoknak elöljárjon. Szerencséje, módja is van hozzá most. Szerencséje, mert csak tavaly is véletlenül kapott egy nagy könyvtárt, módja, mert hiszen ott van háta mögött a királyi biztos, aki, ha fogyatékban van a posztó, bűvös kezével mindég meg tudja toldani egy-két véggel.

Egy ilyen kedvező alkalomnak tekintem én a Balázsné Bognár Vilma asszony, Láng Fülöppel és Bogyó Alajos társaságában beadott ajánlatát a szegedi színügyi választmányhoz, melyben a népszínmű és a többi drámai műfajok kultiválása mellett, még operák előadására is vállalkozik. S hogy ez nem kivihetetlen, kezeskedik róla a három név, melynek mindenike ismeretes a Nemzeti Színház deszkáiról, s különösen a köztiszteletben álló Balázsné-Bognár Vilma asszony neve, mely egész napjainkig fénye volt a magyar operának.

A szegedi lapok indignálódva utasítják vissza azon hírt, mely a fővárosi lapokban tévesen cirkulált, hogy t. i. Szeged város annyi és annyi ezer frttal ígérte volna szubvencionálni az »operatársulatot«. A lapoknak igazuk van, mert Szeged nem szubvencionálhat még most színházat oly jelentékeny összeggel, de ha nem is - a lapok e helyreigazítása korántsem jelentheti azt, hogy a Balázsné asszony szép tervét ne fogadnák az ottani intelligens körök s magok e lapok is pártolólag, mert hiszen a sajtó és az intelligens körök örökös panaszának nyomában, hogy az operettek lascivitása és mételyező hatása kiöli a publikumból a nemesebb ízlést és érzéket, egész váratlanul jön a segítség e társulatban, mely színügy tekintetében igazán hivatva van Szegedet az ország második fővárosává tenni.

Visszaemlékezve a színügyi bizottmány tavalyi eljárására, nem ismeretlen előttem, hogy Szegeden e bizottmány kicsinyes, személyes okokból szokott kiindulni és szavazni (tisztelet a kivételeknek), de nem hiszem, hogy ez esetben a személyes tekintetek háttérbe ne szoruljanak, mert olyan nagy az előny, amit a társulat nyújt, afölött, amit a többiek nyújthatnak, hogy alig lehet habozni.

Az az egy bizonyos, hogy Szegeden a zenei daraboknak nagyobb közönsége van a drámaiaknál (tessék megnézni egy operett- és egy másnemű est pénztári bevételét), s hogy e zenei igények kielégítése szükséges, ha a meztelen erkölcsrontó darabok útján is, égető szükség tehát, hogy a tényleg meglevő zenei igények nemesebb zenei darabokkal - operákkal - elégíttessenek ki, s ezáltal a szegedi színház átadassék természetes hivatásának és céljának, mely az erkölcsök és ízlés finomításában, ápolásában kulminál.

Mert valóban botrányos és elszomorító dolog, midőn az ember azt látja, hogy készpénzen veszi meg a családapa azt az anyagot, mely leánya és neje lelkét, erkölcsét megrontja, s gondolkozásmódját mintegy átgyúrja lassanként frivollá. Sőt még a város is ezer forinttal járul e cél eléréséhez - nem gondolva meg, míg az ő vélelmében úgy él a színészet, mint hazafiságból pártolandó szent, úgy addig azt a direktorok spekulációja a vidéken alig észrevétlenül elváltoztatta: Thalia temploma a bűn csarnokainak előszobája lett lassankint.

Nem örömest avatkozom olyan kérdésekbe, - melyeknek hullámai nem közvetlen közelemben gyűrűznek, mindamellett is fölszólaltam, mert bosszantott a fővárosi lapok ferdítése, azért mert a ferdítés képes volt rossz színbe öltöztetni látszólag Balázs Vilma asszony ajánlatát, mely nem köt ki semmi különös szubvenciót, hanem egyszerűen a kiírt pályázat alapján adatott be a színügyi választmányhoz, mint a többi ajánlkozó folyamodványa.

Mint Podmaniczky Frigyes bárótól hallom, a Nemzeti Színház is pártolni fogja Balázsné asszony vállalkozását, mely fölött, hogy üdvös-e, nyújt-e elég garanciát, véleményem szerint fölösleges vitatkozni, mert az kétségtelen; az egyetlen kérdés csupán az lehet, fönn bírja-e Szeged közönsége tartani az ilyen nagyobb szabású társulatot?

De ez az egyetlenegy kérdés sem önöket illetheti, hanem inkább a vállalkozókat.

Mindamellett könnyű rá a felelet.

Szeged közönsége megérdemel egy jobb társulatot, mert fönn bír tartani egy jobb társulatot - mégpedig saját erejéből, minden városi szubvenció nélkül is.

Adja isten hát, hogy esztendőre ez a nagy kevély szó: »szegedi opera« teljes valósággá nője ki magát.

FŐVÁROSI TÁRCALEVÉL

(Ködös gondolatok. - A dísztoaszt. - Szegedi familia Amerikában.)

Unalmas világot élünk. A farsang, amely megfűszerezi az ifjúság életét, a mi mulatságainkba kerül. Diplomaták, államférfiak szinte belekeverednek ilyenkor a kotillon rendezésbe és nem érnek rá az intrikákra. Pedig az ő bajuk a mi örömünk.

Az újságíró olyan szárazzá és érzéketlenné lesz lassankint, mint a szivacs, amint kiadja a magába szedett benyomásokat, éppen mint a szivacs a nedvességet, nem marad meg benne semmi, de semmi.

Egy idő óta azon veszem magamat észre, hogy teljesen érzéketlen vagyok, a jövő nem integet felém biztatón, a múlt nem hívogat vissza. Ami tegnap történt, azt elfeledtem, ami holnap történik, arra nem gondolok, csak az érdekel, hogy ma mi lesz.

Ismerőseim vannak, barátaim is talán, de engem nem húz hozzájuk semmi. Egy-egy úgynevezett gyöngéd emléket is előkotorászhatnék múltamból, ha nem undorodnám összes emlékeimtől.

Nem tart engem lekötve ezen a világon semmi egyéb, csak az, hogy némileg kíváncsi vagyok: Mi lesz Bismarckból? Nagy temetése lesz-e Hugo Viktornak, ha meghal? Előadják-e »Bagdad hercegnőjé«-t Budapesten, s ki fogják-e fütyülni itt is? - s több efféle bolondságok, amikből sem hasznom, sem károm, ha jól meggondolom, bármiként történjenek is.

»Milyen boldogok voltak a középkori tudósok - mondja egy mostani jeles tudósunk -, kik még keveset tudván a természet titkaiból, azzal amit tudtak, magukat természetfölötti lényeknek hitték.«

Milyen boldog volnék én, ha nem ösmerném annyira az életet, amennyire ösmerem! Oh, hogy a tudás boldogtalanná tesz bennünket.

Hazafiság, szeretet, két magasztos érzés, aki hisz bennök. Engem kacajra fakasztanak, mert látom őket, hogy honnan származtak.

Csupa torzalakok közt járok. Az undok fekélyek, melyek bent vannak a lelkekben, kiülnek az arcokra. S énnekem néznem kell azokat mindenütt.

*

Jókai beszédet tartott a mágnáskaszinóban. Nagyon megtisztelő dolog, tagadhatatlan, ott ülni Magyarország főurainak a fészkében, Magyarország főurai között a legfelül, Andrássy jobbján, Tisza Kálmán balján s koccintani a Széchenyi billikomával. Jól is esett az Jókainak, ki ezzel teljesen bevégezte hódítási útját.

Először meghódította a népet: ez tette naggyá.

Azután meghódította az udvart: ez tette előkelővé.

Most pedig végül meghódította a főurakat: ez teszi majd népszerűtlenné. Mert ha két nyerget nem lehet ülni egyszerre egy embernek, hármat még kevésbé lehet.

Elhangzott az emelkedett hangú díszbeszéd... Jókai eléállította a fényes képet a múltból ragyogó szavakkal, s lelkesítve mondá: törekedjünk oda, hogy a következő ezredévben elmondhassuk, az a Magyarország, melyről Széchenyi azt jósolta, hogy lesz, már megvan.

Fölhabzott a poharakban a pezsgő, s lelkesedés ült ki a méltóságos arcokra.

S mit jelent mindez?

Azt, hogy holnap megint elkezdenek kártyázni s kártyáznak egész a jövő díszebédig.

Szegény Jókai, menyire tévesztett utakon jár!

Mennyire fájhat neki a Hugo Viktor sorsa.

Franciaország nagy költője febr. 26-án fogja ünnepelni 80-ik születési napját.

S milyen kolosszális ünnep lesz ez.

Párizs legszegényebb és leggazdagabb népe egyiránt oda fog járulni az Avenue d'Eylau-n levő lakására s virágokkal hinti be ajtóküszöbét - a költőnek, ki sohasem hízelgett senkinek.

Jókai elcserélte az ő virágjait rendjelért.

S most a kaszinóban sem vette elő az ostort, - hanem a selyemszálakat, melyekkel még szorosabban odakötötte magát az arisztokráciához.

*

Miről írjak még?

Elmondom, amit dr. Csajághy Adolf beszélt el előttem, ki nemrég jött meg Amerikából, melyet egészen beutazott.

»Az Ohio állam délkeleti részén - beszéli - egy csinos farmban öreg házaspár civakodott egymással, a kerítés mellett állva. Az anyóka arcát ki nem vehettem, hanem a galambősz öreg emberé egészen ismerősnek látszott előttem.

"Én istenem, honnan ösmerem én ezt az embert?"

Közelebb érve, a töredezett angol nyelvből, melyen disputáltak, rájöttem, hogy ezek az angol szavak valóságos magyar mondatokba vannak beoltva.

"Hollah! - kiáltám -. Önök magyar emberek?"

No, lett erre nagy öröm. A nyakamba borultak, bevittek az épületbe s pálinkát és sajtot tettek elém.

"A bizony, lelkem, mi magyar emberek vagyunk. Mégpedig én magam szögedi menyecske voltam valaha, az uram meg tápéi ember."

A sok "ö" betűt még most is megtartotta a nénémasszony, s van benne elég módja használni az angol szavaknál.

Ezer meg ezer kérdést intéztek hozzám, jártam-e valaha azon a tájékon, ösmerem-e Szegedet. Elmondták, miként származtak ide ezelőtt harminc évvel. "Az uram a katonafogdosás elől szökött meg legelőször Oláhországba", oda aztán követte az asszony, ahonnan egy Svarz nevű zsidóval vándoroltak ki később Amerikába.

Az öregember, Szabó Ferenc uram, már elfeledte az anyanyelvét meglehetősen, alig tudott velem beszélni, de az asszony nyelve még mindig olyan hatalmasan pergett hazai nyelven, mintha egyebet sem tett volna azalatt a harminc év alatt, mint paprikát árult volna a szegedi piacon. Hiába, mégis csak többet ér az asszonyi nyelv!

"Hallottuk ám a nagy veszedelmet, galambom, ide is, ami Szegedet érte, meg bizonyosan Tápét is. Annyit sírtam, édes uram, hogy ökölnyire kidagadt ez a kis látó szemem. Haza akartunk menni, galambom, haza mi, - mert hát rettenetes dolog azt ilyen távolról tudni."

Lecsillapítottam a két öreget, elmondtam nekik mident, amit tudtam, kiszínezve hatalmasan, hogy mik történnek Szegeden: olyan nagy város lesz az maholnap, mint akár New Yorkból egy darab.

De ez aztán még jobban elszomorította az öregasszonyt. Hogy találja mármost ő meg emlékezetében azokat a helyeket és házakat abban a nagy idegen városban, amelyhez fiatalkori emlékei kötik.

Éjszakára is itt maradtam. Egész éjjel nem hagyott aludni a két öreg.

Kérdeztem tőlük, hogy megy gazdaságuk?

- Mindenütt bajjal, kedves uram! Otthon az az utálatos víz pusztította a termésünket, itt meg azok az utálatos mókusok.

Nagyot sóhajtott.

- Hej uram, csak egy kívánságom lenne már nekem ezen a világon. Mikor föltesznek a Szent Mihály lovára, ha az akkor mint valami táltos megindulna alattam, s meg sem állna előbb velem, - mint odahaza a felsővárosi temetőben.

Mikor másnap elmentem, az öregek úgy zokogtak, sírtak, mint a záporeső.«

A GÖDÖLLŐI PARASZT MEG A KIRÁLY

Mikor őfelsége harmadéve nyáron Gödöllőn volt, vadászat közben elmaradt kissé kísérőitől s látván egy dülőúton kocsija mellett ballagó parasztot, odament hozzá, s az úgynevezett »Avar«-dombra mutatva, kérdé, nem lehetne-e oda valami rövidebb ösvényen jutni. Őfelsége alkalmasint meg akarta előzni társait.

A paraszt nem ismerte meg a felséget, ki könnyű polgári ruhába volt öltözve, s tagadólag rázta nagy bozontos fejét anélkül, hogy csak egyetlen szót is pazarolt volna a feleletre.

E pillanatban sűrű puskalövések hangzottak föl.

- Mi volt ez? - kérdé a király önkénytelen, mintegy önmagától.

- Hát lövések - felelé a paraszt egykedvűen. - A királyék megint itthon vannak.

A királynak tetszett ez a meleg szó, el is mosolyodott rajta a bajusza alatt.

- Nos, és ösmeri kend a királyékat?

- A felséges asszonyt láttam már vagy kétszer, de a férjét még nem. Nagyon keveset élnek együtt, úgy nézem.

- Hát nem tartja azt helyesnek?

- Helyes vagy nem helyes, hanem költséges lehet a két háztartás.

- Ugyan a király nagyon sokat költ? Mit gondol?

- Hát bizony kőthet vagy hatvanezret egy évben.

- Dejszen többet költ az - mondá a király.

- Nem a' - feleselt a paraszt -, már én csak jobban tudhatom, mint az úr.

- Miért?

- Mert én gödöllői ember vagyok: Fésüs-Katona János a nagy templom mögül.

- És csakugyan nem költ többet? De hát mit csinál akkor azzal a sok millióval?

- Megszedi magát, uram. Úgy tesz, mint a tinnyei jegyző: most, hogy im, halom lett a pénze, megházasítja a fiát s neki adja át a hivatalt, hadd boldoguljon az is.

Őfelsége jóízűen nevetett, aztán kettős léptekkel sietett el az »Avar« felé.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Gödöllőn minden évben tartanak nagy szüretet a királyék is.

Őfelségeik a világért sem mulasztanák el az ősi magyar szokást: szívesen látott vendég ilyenkor a király szőlőiben boldog, boldogtalan, paraszt és mágnás össze-vissza.

De az udvarmesteri hivatal természetesen őfelségeik azon kegyes akaratát, hogy szőlőjükben ott lássák a környék népét, éppenúgy, mint bármily szőlősgazda, kivetkőzteti nemes formájából, mely (érdekességénél fogva szórul szóra közlöm szövegét) következő értesítéssel szokta évenként összehívni a környéket:

»A csász. királyi főudvarmesteri hivatal tudatja a környék lakosságával, hogy (ekkor és ekkor) a király őfelsége tulajdonát képező szőlőkben mindazok, kik tisztességesen öltöznek s kiknek modora kifogástalan, ő csász. kir. Felségeik legmagasabb óhajtásához képest, megjelenhetnek.«

Meg is szoktak jelenni a szüreteken a Podmaniczkyak, Sztárayak, Beniczkyek s a kisebb birtokos dzsentri, sőt nem kis számmal a föld népe is.

A múlt ősszel király és királyné tarackdurrogás közt megjelenvén, midőn előkelőbb szüreti vendégeikkel egy-két szót váltottak sorba, a király egyszerre elmosolyodik s egy öreg paraszt felé tartván, hangosan megszólítja:

- No, Fésüs-Katona János uram, igaza volt, csakugyan én is megházasítom a fiamat... mint a tinnyei jegyző.

[VÁLASZ A SZEGEDI SZÍNÜGY-EGYLET VÁLASZTMÁNYÁNAK]

Budapest, 1881. febr. 14.

Tisztelt szerkesztő úr!

A »Szeg. Napló« vasárnap ideérkezett számában látom a szegedi színügy-egylet egy naiv nyilatkozatát, mely zokon veszi egy kifejezésemet, mely nem éppen hízelgő, csak igazságos.

A választmány ennélfogva azt kívánja, nevezzem meg azokat az urakat, akik személyes indokból szavaznak, s azokat a személyes indokokat is.

Én nem személyekkel foglalkoztam, hanem az üggyel. A választmány téved, ha azt hiszi, hogy nekem nincs jogom az ő működésüket (köztevékenység lévén) megbírálni, és téved, ha azt hiszi, hogy neki joga van ezért engem kikérdezni.

Én joggal mondok mint a tavalyi publikum egy volt tagja véleményt róluk: az lehet alapos vagy alaptalan, de egy jogosult ítélet, - az azonban, ha ők önmagok mondanak önmagokról véleményt - az semmi. Ennek a jogosultságát nem ösmerem el.

Naiv hát nagyon az a sztentori hangnyomat, hogy ez könnyelmű ráfogás, s igen eredeti ötlet kívánságnak, hogy ezt az állítást igazoljam.

Ám álljon ki valaki a független közönségből - értem: intelligens ember, aki ért a dologhoz, s tud okosan írni -, s mondja, hogy állításom rágalom, és küldje azt el nekem Budapestre, ha neki tetszik, mert nem mindennap jutok a szegedi lapok olvasásához, s nem tudhatom, bennök mi áll, szívesen leszek bővebb - bár a nevekre akkor sem terjeszkedem ki, mert biz én nem is igen emlékezem a különben általam mélyen tisztelt színi választmány tagjainak becses neveire.

Én csak eljárásukra és az eredményekre emlékezem.

Fogadja sat.

Mikszáth Kálmán

MIRIÁM

vagy

A SZERELEM ÚTJA

Megfoghatlan, hanem mégis tény, hogy én az emberiségből ahhoz a nemhez vonzódom jobban, amelyikhez magam nem tartozom.

Hanem hát hiába, minden embernek megvannak a maga különcségei és szokásai. Azelőtt is megvoltak, most is megvannak.

Nekem a nőnem az a gyengém. Nekik sokat megbocsátok... mindent, a férfinemnek semmit.

Mióta rájöttem arra a szellemes definicióra, hogy a csók még a matézist is meghazudtolja, az örökkévaló tudományt, mert egyet az egyből kivonva (ahogy azt két csókolódó teszi) marad kettő; - azóta legokosabb dolognak tartom az asszonyokat tanulmányozni. Így még tán lehet belőlem öreg koromra tanult ember!

Öregszem-e már, az ősz szele hűti-e szívemet, vagy a legújabb francia iskola élén Balzac vett-e rajtam annyi erőt, hogy egy idő óta a hervadó nőkért rajongok? A »harminc éves asszony« az ideálom, az arc a hulló rózsákkal, a legnyugvó nap fénye a szemekben, őszi derű a homlokon.

...Egy lehelet a télből, s az ajkak meg lesznek fagyva, az arc meg lesz sárgulva, és színtelen lesz a homlok, hideg a szem. Ez az utolsó napfény éppen olyan gyönyörű, becses, mint az első. A tavasz első napját mámorral szívja be az ember, s az ősz utolsó napját remegve látja lehanyatlani. A közbül eső idő iránt pedig mindenki közönyös.

Ezért állítom föl azt a merész teóriát, hogy két édes szerelem van: az első és az utolsó.

Boldog, aki e kettő valamelyikét érzi, s még boldogabb, aki a kettő valamelyikét bírja.

Egy hervadó asszonynak a legutolsó szerelme, lehet-e ennél érdekesebb? Nem!

Egy címer, melyet fölfelé fordítanak, és senki sem fogja látni többé. Egy könyv, amelynek az utolsó lapjára beírja az ember saját nevét, és azt a könyvet sohasem olvassa el senki többé. Mennyi édes homály, mily rózsaszínű köd...

Hogy visszajutunk apródonként a »gyermekségre«! Valamikor (midőn még olyan epedve szoktuk várni a bajuszt, mint most a Tisza Kálmán bukását) a selyemsuhogás is lázba hozott bennünket, ha mindjárt a nagynénénk szoknyája is az, a fiatal, tizenöt-tizenhét éves leányokat, akik egy korban vannak velünk, kicsinyeljük, szerelmünket rendesen valamely huszonöt-harminc éves hölgy bírja, ki sok fájdalmat okoz azzal, hogy mint gyermekkel bánik velünk, sóhajtásainkat és olvadó pillantásainkat észre nem veszi.

Borzadva gondolok rá, hogy első költői heves szerelmemet anyám egy barátnéja bírta, a derék Franciska néni, (egy kétmázsás szörnyeteg). Isten nyugosztalja meg a haló porában. Végelgyöngülésben halt meg tavaly és a kiscsoltói temetőben pihen. Megnézem a sírját tavaszkor, mert ha az Isten éltet, tavaszra tán eljutok a kiscsoltói temetőbe!

Mikor aztán húsz évesekké leszünk, ez a »lirikus korszak«. Akkor verseket írunk »Hozzá«, és akkor már nagyot változott a világ. Most már csak az üde szépségek tartják bilincsben szíveinket. És ezek többnyire sovány, halovány éteri lények, kik finom összhangban állanak tanulmányaink- és olvasmányainkkal: a »glaükopis Athené«-vel, Azraelével, a »Török világ«-ból, s még egy csomó költői teremtéssel, amik mind rózsabokorban jöttek a világra - vagy legalább fűzfabokorban, amennyiben többnyire csak a költők és írók által megénekelt példányok másolatai gyanánt jutnak szívünkbe.

A huszonöt év körül jön az »izmos szerelem«, melyet okos szerelemnek is nevezhetnék, ha kedvem volna fából vaskarikát csinálni. Ez a »feleség választó« korszak, vagyis más szavakkal: ez a szerelem szokta az embert szerencsétlenné tenni.

No, de ez nem tartozik szorosan a tárgyunkhoz. Egészen más szempontból vesszük a szerelem útját, azt kívánván csupán konstatálni, hogy a huszonöt évtől kezdve az egészen fiatal, tizenhat-tizenhét éves lányok dobogtatják a férfiszíveket; a húszéves nő már »nem mai«, a huszonöt éves meg már »satrapa«, vagy »vén Áspis«.

S minél idősebbekké leszünk, annál elasztikusabb, annál nyúlékonyabb lesz az a tündér-szál, mely szívet szívvel összefűz, s mindég távolabb keresi az ideált - persze lemenő ágon, úgyhogy egészen eljut az ügyetlen, kedves »bakkfisch«-ekhez.

Oh, ezek az aranyos teremtések! Barackvirágszín arcaikkal, búzavirágszín hajukkal, kigörbített cipősarkaikkal, rövid szoknyájukban! Milyen világ ez! Milyen tiszta és bájos kis libák a zöld pázsiton! Egy idilli kép - az égből lelopva.

És azután? Mi jön azután? Feslő rózsabimbók után?...

Megfejthetetlen ugrás - a rózsabimbók után jön a haraszt.

Micsoda bomlott sorrend, milyen rettenetes inkonzekvencia - de hasztalan ellene disputálni; a haraszt következik: a »harmincéves asszony«.

A jóízű haraszt!...

S a haraszt után nem fog következni már többé soha semmi. Ez még az igazán rettenetes a szerelem útjában.

No, hát én már benne vagyok egy év óta a harasztkorszakban, amely után már semmi sem jön, s így jogosult arra, hogy elhiggyem, miszerint mindent tudok, s hogy megírjam a szerelem útját önöknek, akik még semmit sem tudnak, mert a szerelemben, aki mindent nem tapasztalt, semmit sem tud, aki pedig mindent tapasztalt, az még kevesebbet.

Annyi bizonyos, hogy teljes életemben szerencsétlen voltam. Elméletileg mindig a barna nő az ideálom, gyermekkoromtól egész eddig a pillanatig (Febr. 25. Este 5 óra 32 perc), s még sohasem bírtam barna nőbe komolyan beleszeretni. A nemezis szeszélye folytán akaratom ellen mindig a szőke nők sebezték meg szívemet. Összes szenvedéseimet és boldogságomat nekik köszönhetem - pedig elméletben soha ki nem állhattam őket, s azzal a kijelentéssel is halok meg, hogy: a szőke nők nem szépek.

Ha ugyan még meghalok, - és a haraszt után még nem következik valami. Hátha, ki tudja, még egy új világ... a remény hadd legyen örök.

A szerelem útja nem végződhetik be... Ha maga a szerelem végtelen, annak kell lenni az útjának is.

Vagy legalább valami dűlőút vezet még tovább.

Igen, van még egy: a szerelem - a nevekbe.

De ezt már csak mi bolondok, poéták, az írók élvezzük különös kitüntetésből a sorstól, mert rászolgálunk mélyebb érzelmeinkkel. Az Isten ezzel prolongálja a legfőbb jót, fiatalságunkat.

Vékony úrbéri kárpótlás - de én igénybe veszem; ne mondják, hogy volt valamim, amit még el nem tékozoltam.

Igen, a szerelem a nevekbe - ez következik a haraszt után.

Meglátunk egy szép asszonyt, megkérdezzük a nevét, s ő azt mondja dallamos hangon, hogy: »Miriám«.

A Miriámmal azután megösmerkedünk. A férj szórakozott ember, keveset foglalkozik kincsével. A szép asszonnyal annyi mindent összefecsegünk a vendéglőben, a vacsoránál és mindennap jobban megszokjuk itt-ott látni s hallani aprólékos napi történetét.

Ha pedig egyszer elmarad: mindjárt olyan üres a vendéglő, olyan üres az étlap, s olyan ügyetlenek a pincérek... S mindenütt ez az egy név zsong: »Miriám«.

Amint a vágtató fiákerek összerobognak az utcán, mintha abba a taktusba menne ki: »Miriám«...

Amint az ablak alatt tipegő boltőr meg-megkoppantja dárdájával a kövezetet, azok is úgy szólnak, hogy: »Miriám!«

Mindenből a »Miriám« név néz rád, gyöngéden, delejesen, a plakátok betűiből, a »Ruskij Myr«-ből, amely a falon függ.

Miriám, Miriám! Milyen szép név ez! Bizonyisten, szerelmes vagyok ebbe a névbe!

Ebbe a névbe? Csak a névbe?

Ez az, amiről »már« nem merek gondolkozni.

S ez a »nem merek«, az a kőfal a szerelem útjának a legvégén.

»NÔTRE CHER JULES«

A mi kedves Gyulánk! Ki volna más, mint a Gyula, a szerretetrre méltó Gyula, aki megunta a munkát és kinevezte maga helyett külügyminiszternek a Haymerlét.

Ő majd csak úgy odavetőleg fogja diktálni ezután - mint ahogy a Mahomed fehér galambja.

A kedves Gyula, aki még ma is érdekes ember, aki több mint egy évtizedig boldogította Ausztria-Magyarországot s illő, hogy most már a débardeuröket boldogítsa legalább egy télen át.

Igen, ő még mindig érdekes. Göndör hajába csak gyéren férnek be az ezüst szálak. A történelmi nevezetességű haj még mindig majdnem a régi. A termet délceg és ruganyos, és a tipikus magyar arc még mindig olyan, mintha egy »kovácslegényé« lenne és nem egy kovács-majszteré, sőt még kék szemeinek fénye is megvan - s megakad minden suhogó szoknyán.

Legalább, legalább,
Az a híre jár a városban.
A Grenvillei kis kaputól
Le a Blanc-utcai házig...

A nemes gróf egyike a legszeretetreméltóbb komédiásoknak - akiket csak fölmutathat a világ. A »Nőtre cher Jules« a leghazárdabb és legkönnyelműbb játékos mindazok között, akiket valaha ismertünk. S a politika az a hazárdjáték, amiben ő excellált. Az pedig olyan furcsa játék, hogy nem az veszt, aki játszik, hanem az is, aki nézi, aki tűri.

Gyula gróf nem volt szerencsétlen államférfi, mert...

Oh, ez a »mert«.

A történelem szörnyen meg lesz egyszer akadva, mikor a »mert« után oda kell tennie az indokolást.

Az igazán csak esetlegesség, hogy ő nem volt egészen szerencsétlen. Tetteiben nincs meg az okszerűség, sem arra, hogy szerencsés államférfi legyen, - sem arra, hogy szerencsétlen. Az ő tettei meg fogják akasztani a legzseniálisabb elemző főt is, hogy azokról tárgyilagos bírálatot mondjon. Az lehetetlenség.

És ez nem azért lehetetlenség, mintha Andrássy Gyula megfejthetetlen szfinx lenne. Ellenkezőleg, az a megfejthetetlen csak, hogy mi módon volt ő megfejthetetlen... s micsoda neme az optikai csalódásnak, melynek kápráztató ereje alatt őt cselekedni láttuk.

A történelem azt fogja írni róla, hogy nagy szerepet vitt, de mihelyt arra kerül a sor, hogy mi volt ezen szerep lényege - Clio keze megzsibbad s nyíló koszorúját elejti.

Szegény Andrássy! Lesz-e még külügyminiszter? - nem lehet tudni, de hogy kevesebb nem akar lenni többé, az bizonyos.

Ő maga is így szólt egy ismerősömhöz:

- Énrólam már nem hiszik el, hogy közkatona is tudok lenni. Én hát nem is lépek föl képviselőnek a választáskor. Azonban a fiamat, Tivadart, választatom meg Zemplénben.

- Hol van most a fiatal gróf?

- Mármint a fiam? Ő Párizsban van. Nagy örömet okoz nekem őfelőle legújabban az, hogy a Jockey-clubba bevették tagnak.

- Hogyan? Olyan nagy dolog az?

- Képzelheti ön. Titkos golyó-szavazás van. S egy fekete golyó elég, hogy be ne vegyék.

- Azt hát nem tréfadolog megreszkirozni.

- S én annál inkább aggódtam, mert gróf Beust írt nekem s azt a tanácsot adta, beszéljem le fiamat szándékáról, mert nem veszik be, s meglesz a csúfság.

- De hát miért ne vették volna be?

- A dolog igen egyszerű. A párizsiak neheztelnek reám, mert tudják, hogy Bismarck benső barátom. Akadhatott volna egy, akinek ez eszébe jut, s fekete golyóval szavaz.

- Ez igaz. Ha így állnak a dolgok, akkor az eredmény valóban meglepő.

- Na, tudja, a párizsi »Bébé club«-nak sokáig tagja voltam, sőt még most is az vagyok, bár a tagsági díjakat nem fizetem, mert azt írták, nekik nagy megtiszteltetésükre fog szolgálni, ha a nevemet benn hagyom örökké a tagok lajstromában. Nos, a Jockey-club tagjai jobbadán a Bébé club tagjaiból valók, s innen a kedvező eredmény, melynek fölötte örülök, - mert ellenkező esetben szegény Tivadar vigasztalhatlan lett volna.

Szóba kerülvén a gróf lemondása, így szólt:

- Meguntam volt már a sok dolgot, és ott hagytam. Egészségi állapotom is romlani kezdett, megkértem hát a »császár«-t, hogy engem tegyen nyugalomba.

- Tette azt már excellenciád, úgy látszik, azelőtt is.

- Miből gondolja ön?

- Azon entrefilet-ből, mely egyszer lemondásáról a »Pester Lloyd«-ban megjelent.

A »Cousin le roi« elnevette magát.

- Ah, az csak egy tréfa volt - mondá a király cousinja (amely címet most Andrássy az aranygyapjú alapján használja). Egy magyar főúr, akit megnevezni nem akarok (gr. Széchen Antal), gyanús volt előttem, mert sokat járkált a »császár«-hoz, előérzetem volt, hogy állásomra vágyik. - Bizonyos akartam lenni. S midőn ő Bécsből Ausseeba ment, azon szándékkal, hogy másfél évet ott fog tölteni, s ezek szerint búcsúzott el a szociétástól, - kedvem jött egy tréfát csinálni, mely egyszersmind igazolni fogja, ha gyanúm valóban alapos-e. Ekkor bocsátottam nyilvánosságra a kérdéses entrefilet-t lemondásomról. S íme az én emberem futárvonaton sietett vissza Bécsbe.

- Őszintén megvallva a dolgot, excellenciádnak az igazi lemondása sem látszik egészen komolynak.

- Igen, az emberek azt sejtik, hogy én állok a Haymerle háta mögött; pedig ez nem igaz, s egyetlen alapos indok sincs, mely azt támogatná. Mondjon ön, ha egyet is.

- Ott a király fölmentési kézirata, melyhez hasonlót sohasem adtak még a bevégzett szolgálatoknak.

- Hát a Radeczkyé?

- Radeczky más. Egy aggastyán, aki egész életét az uralkodóháznak szentelte, de excellenciád forradalmi ember volt, valószínűtlen tehát, hogy e meleg kézirat csupán a múltat s ne a jövőt is illesse.

- Lehet, hogy igaza van - szólt Andrássy azon mosolyok egyikével, melyek őt oly szeretetreméltóvá teszik.

HELVEY LAURA

Én voltam az, aki egyszer azt írtam Helvey Lauráról, hogy az ördögnek kellene az olyan lány, mint ő, akit már összevissza csókolt... a múzsa.

Most pedig azt mondom, hogy mi az ördögöt írjon arról egy prózaíró - akit már minden költő megénekelt?

Haját, szemét, elegáns mozdulatait, bágyadt mosolyát, kis lábait, sugár termetét, s keskeny, izgékony arcát aranyos kosarába szedte a költészet gyúlékony anyagnak.

Micsoda bókot mondjak én annak, aki a Helikon pézsmás tavaiban fürdik naponta?

Aphrodite hozzá van szokva a hullámokhoz és a mézhez.

*

Hanem Szeged nincs hozzászokva Aphroditéhez. S ha valakinek bókot kell mondani, az Szeged.

Mert bár nem jut eszünkbe megdicsérni soha a berket, hova a csalogány jár - mégis sokszor a berek érdeme az.

Egy idő óta a művészek szeretnek Szegedre járni, mert méltányolni tudják őket. Azon megállapodott, úgyszólván tömör tisztelet és becsülés várja ott őket, mely méltán megilleti a művészt, s mely csak kiváló míveltségi fokon álló népnek sajátja.

Helvey Laurát még nem ismerik Szegeden. De annál inkább ismerik, éspedig hosszabb idő óta Prielle Kornéliát, a szegedi színház tiszteletbeli tagját.

Gondoljanak önök arra az időre, mikor még Prielle Kornéliát csak rövid idő óta ismerték - s önök előtt áll Helvey Laura.

Ennél nagyobb bókot nem mondhattam Helvey Laurának.

És mégsem őt illeti az annyira, mint a nemzetet, mely nagy művészeit folytatásokban láthatja.

*

Helvey Laura már mint színházképezdei növendék kivált egy fejjel társai közül, s azóta, mint a Nemzeti Színház tagjának, egy fokozatos haladás az útja.

De könnyű ott haladni, ahol jázminok nyílnak kétfelől az út mentén. Könnyű azért, mert diadalút: a hódolat jár előtte. Könnyű neki, mert ha elunja a virágillatot, ha a hódolat felé nyújtott kezét elereszti, ha magára marad, akkor ott van a saját szárnya. Ha ráunt arra, hogy menjen, vagy arra, hogy vigyék, fogja magát és röpül.

S mégis ez a haladás nem tarthat már sokáig, - mert közel áll a tökélyhez.

Legjobb alakításainak egyike a Dóra, melyet Szegeden is be fog mutatni. Ezzel tűnt föl Pesten, s ebben ösmerték el legelőször művésznőnek.

Azóta mind-mind nagyobb tért kezd elfoglalni, s ma már a nagy tehetséget és a művészi alkotás erejét senki sem tagadhatja meg tőle.

A fővárosban az ő szereplése óta egy új, terjedő hitvallás van: a Helvey-kultusz. A legmodernebb szekta látható istennővel. (Nincs is szebb dolog a világon, mint a pozitiv.)

Sok szívet összetört, mint nő.

És még több szívet tett épebbé, mint művésznő.

De szerencséje van. A nő által összetört szívek rózsaszín porából a művésznő számára nőttek babérok.

A világ el van fogulva kedvencei iránt. Hibáikat is javukra kamatoztatja.

S ez az elfogultság szépíti meg a világot.

*

A szegediek is bizonyosan el lesznek fogulva Helvey Laura iránt: mert a nő annyira praejudikál a művésznőnek, hogy tisztán ki nem ösmerhetni - mi tetszik jobban benne, ő maga-e, vagy a játéka?

Az ember alig várja, hogy megöregedjék, s csak a művésznőt láthassa...

És mégis sajnálja a leányt is.

E kettős presszió igen zavarólag hat, - de hát már csak nyugodjunk meg benne jámborul.

Még a toalettjeiről is szólanom kellene. A legszebb toalettek, amiket csak valaha látnak a nemzeti színpadon. És mégsem tesz velük hatást.

Mert hát ki venné észre Helvey Laurán a ruhát?

Csak másnap jut eszünkbe, hogy miképpen is volt tulajdonképp öltözve.

Addig, míg a színpadon van, ő maga uralkodik, s semmi egyebet nem lát az ember.

Mikor először láttam életemben a színpadon, azt kívántam magamban, hogy bárcsak egyszer nappal láthatnám.

Mikor az utcán láttam nappal, egyszerre az lett vágyam, hogy bárcsak mindig este lássam ezentúl.

Mikor pedig minden este láttam, azt óhajtottam, hogy bárcsak sohasem láttam volna Helvey Laurát, ha már örökké nem láthatom.

És ebben van röviden benne az ő hatása és arcképe.

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

Vasárnap. Hétfő. Kedd.

Az orosz cár halála nem csinált olyan szenzációt Budapesten, mint gondolni lehetett volna; körülbelül az éjféli órákban terjedt el a hír a lakosság közt, hogy, mint porosz Vilmos mondaná az ő örökös naivitásával: »a nagy kíséret sem ért semmit«, a cár mégis áldozatul esett a nihilista merényleteknek. A szívesen hirdetett frázis, hogy a fölkent királyok élete fölött a mennyei gondviselés őrködik, színehagyottabb lett. Bizony ők is csak emberek, törékenyek és aprók azon erő ellenében, melyet a népek haragja szül.

Szomorú vég egy uralkodóra nézve, ki ilyen szerencsétlen halállal múlik ki, s még e szerencsétlenség sem képes részvétet kelteni iránta a szívekben.

Nagy mozgás és szenzáció csak a börze-körökben volt. Én éppen egy börziáner feleségével diskurálgattam a »Koroná«-ban, midőn az első sürgöny érkezett. Még vagy öt-hat börziáner volt itt a szép menyecske asztalánál kívülem, s többek között a férje, kit a zöld szemű szörnyeteg fojtogat, s Othello óta sohasem volt mása, nincs az az áspis kígyó, amint a feleségét őrzi - s íme, egyszerre jön a telegram s egy szempillantás alatt nem volt ott egyetlen börziáner sem, hanyatt-homlok szaladtak ki arra, ki erre, hogy a nagy eseménynek hasznát vegyék olyanoknál, kik még a dologról nem tudnak. A kis menyecske ott maradt a nyakamon, éjfél táján került vissza nagy nehezen a férje, mialatt bizonyosan csinált egy-két jó »geschäft«-et. A zöld szemű szörnyet legyőzte a sápadt szörny, a Mammon.

Hogy a börzére az első percekben nagy befolyású volt a cár meggyilkoltatása, s hogy ma már egészen a rendes kerékvágásba jutott minden, annak oka az, mert egészséges ésszel nem lehetett elképzelni, hogy a nihilisták minden jelentékenyebb, messzebbre kiható cél nélkül követték el a gyilkosságot.

Pedig - úgy látszik - terv nélküli fanatizmus volt az egész; az elkövetett bűnnek még az a mentsége sem lehet, hogy az milliók voltáért történt, mert a gyenge, beteg cár helyett most egy erős ember kezébe jutott a gyeplő, melynek Oroszországban korbács a neve.

*

Wahrmann Mór képviselő mondta egy ízben: »Egy tulajdonságom van, amit röstellek, pedig még az is fényes tulajdonság, t. i. kopasz vagyok.«

Hát Jókainak is végre akadt olyan cselekedete, amiben meg nem botránkoztak sem a kritikusok, sem a nagy hazafiak. Meghítta hétfőn a hírlapírói választmányt a Szikszayba ebédre, hogy a rettenetes nagy menyhalat megegyék, amit a temesvári kollegák küldtek egy elmés levél kíséretében.

Ilyenkor látszik, amint rózsaszínű kedélybe esnek a derék magyar hírlapírók, hogy itt sohasem ver gyökeret a nihilizmus. A terített asztal, a jó konyha, a bor a mi ideálunk; miattunk aztán uralkodhatnak a királyok, ahogy nekik tetszik. Bolondos ábrándok és chimérák nem háborgatják az agyvelőket, s ha van is valakinek valami keserűsége, az mind megfér egy-két frázisban, a vezércikkben. A bor, a jó ebéd jókedvet csepegtet a magyarba, s akinek jó kedve van, az - nem öl, csak ölel.

Hanem azért ezzel az ebéddel mégis történt egy kis malheur, amiből nyilván kilátszik, hogy Jókainak ez az egy okos cselekedete sem találkozott mindenütt méltánylattal. Hiába, ő már olyan, mint az általa megírt »szerencsétlen szélkakas«, minden dolga úgy fordul, hogy azzal sohase lehessen mindenki megelégedve.

Valami német journalist, minthogy az ebéd a cár gyilkosságát követő napon tartatott, megsürgönyözte egy nagy bécsi lapnak, hogy a magyar hírlapírók Jókaival élükön, díszebédet rendeztek a cár meggyilkoltatása örömére. No iszen, nem is kap Jókai többé udvari kitüntetést.

Szegény temesvári hal! Gondoltad volna-e valaha, mikor még ott úsztál valahol a víz ezüst fodrocskái közt, hogy mekkora demonstráció lészen a te temetésed!...

Egész korrekt járt el Komócsy József, mikor azt indítványozta Nagy Miklósnak, hogy adja ki a halhatatlan hal arcképét a »Vasárnapi Ujság«-ban. Ilyen úgysem volt még!

Dacára annak, hogy a »nihilisták« (mert a legtöbbje csakugyan nihilista a magyar hírlapíróknak) lakmározának, számos pohárköszöntéseket ejtve és »a hal halálából hála« szövegű sürgönyt menesztve Temesvárra, az ebéd mégis mameluk színezetű volt, mert a szegény Eötvös Károly fölött köszörülte az eszét mindenki.

De a legsikerültebb az Ábrányi Kornél élce volt.

- Fogadjunk - mondá Eötvös -, hogy kormányra jutunk.

- Te igen, hanem a szélsőbaloldal soha.

*

Tegnap, szerdán, a március 15-ét tartották meg a föllobogózott, földíszített Egyetem téren.

Az ünnepély a szokott lelkesedéssel lett megülve, de volt kiemelkedőbb mozzanata is, az ősz Táncsics Mihály megérkezése, kit tegnap 33 éve, hasonlóan mint most »vállaira emelve« vitt a nép lakására.

A szegény öregnek jól esett a megemlékezés, az egykori dicsőségből ez a kis morzsa. De az ünnepélyt is nagyban emelte e tény, mely a »Fővárosi Lapok«-nak jutott legelőbb eszébe, s ennek indítványára hítta meg az ifjúság az összeroskadt agg embert, ki egyik vidéki városkában él jelenleg, a mostoha jelentől a múlthoz fordulva melegítő fénysugarakért.

A jelenlegi »Március 15-e«, mint helyesen jegyzé meg egy szónokoló ifjú, abban a tekintetben is haladás, amennyiben a halottak fekvőhelyéről, a temetőből áthozatott az élők városába, s megvan adva az első lökés, hogy a szabadság napjának évfordulója nagy nemzeti ünnep legyen a jövőben, mely nem csupán az ifjúság, hanem az egész nemzet szívét áthatja. Mert amely nép nem becsüli a szabadságot, nem is érdemli. Márpedig azt, hogy megérdemeljük, külsőleg is mutatni kell, impozánsan, mert, ha a királyoknak vannak hagyományaik és emlékeik, melyek a népeknek imponálnak, nekünk, a népnek is kell hogy legyenek hagyományaink, emlékeink, és imponáljanak a királyoknak.

SZEGEDI EMLÉKEK BUDAPESTEN

Vajmi kevés az, ami Budapesten Szegedre emlékezteti az embert. Lipthay Pál, aki a »Magyar nyomok Párizsban« című cikksorozatot írta, több magyar emléket bírt a külföldön fölfedezni, mint amennyi szegedi emléket én Budapesten, pedig ha nem keresem is, föltűnik mindaz, ami Szegedre vonatkozik, legyen az reklám-firma vagy akármi.

Itt van legelőbb a »Café Szegedin« a Dohány utca szögletén, egy valóságos fiók-börze, hol a kisebb kaliberű pénzemberek csalják egymást. Ha Istóczynak rendelkezésére állanának a nihilisták segédeszközei és karjai, már régen levegőbe röpítette volna e rettenetes fészket, melyben naponta ezer meg ezer geschäft jön létre. Különben ez a kávéház éppen úgy lehetne mezőtúri vagy jeruzsálemi, mint szegedi.

Boldog Kecskemét és Nagykőrös érdemes városa, melyek közül az elsőnek palotája van a fővárosban, és egy egész utcája (a Kecskeméti utca), a másiknak pedig emeletes háza a József-külvárosban, s borzasztó rozzant az ma és kopott még, de hinni lehet, hogy a százados gyűlölség a két nemes város között ezen a téren is megtermi a versenyt s olyan fényes palotát kanyarít Nagykőrös, hogy még a Múzeum is csak parasztviskó lesz mellette. Az igaz, hogy a magyarságban nehéz lesz túltennie Kecskeméten, mert a hét vezért már Kecskemét engagirozta, házőrzőknek a homlokzaton.

A mi Szegedünk szegény, - ő csak idegen a fővárosban. Olyan, mint egy özvegyasszony, akinek csak könnyei vannak és néha nagy elvétve egy mosolya.

De ez a mosoly drágább, értékesebb a földi vagyonnál. S azok a könnyek drágábbak a mosolynál...

No, de maradjunk csak a mosolynál.

A Stáció utcában ménkő nagy tulipiros ember van lefestve a hentes-bolt firmájául. Már messziről meglátszik, hogy a Herman Ottó választókerületébe tartozik, az elégületlenek közé, mert tripla tokája vagyon, s a hasa erősen kidomborodik az átkos közös ügy soványító rabláncai közt.

»Mészárszék a szegedi emberhez.«
Olcsó borjúhús kapható.

Budán a Tabánban pedig egy kurtakocsma cégtáblája dicsőíti a szegedi női szépséget. A modell alkalmasint a Kiss Dávid-féle ház előtti piacról van véve, no de ez nem tesz semmit. Annál szebb a vers:

Polgári bormérés a szegedi menyecskéhez.
Itt nagyobb az icce, itt különb bort mérnek.
Fele áron adják szegedi legénynek.

Csak mindenütt csalogatós a szegedi menyecske!

Mióta a Lukácsi rossz darabja »A pók és a szegedi menyecske« letűnt a repertoárokról, azóta Szeged a literatúrában nem létezik. Általában csodálatos az, hogy a hazai írók és költők nem fordulnak soha e város felé, hogy azt a nemzet előtt megszépítsék s benépesítsék az utókor előtt a tradiciók regényes árnyaival, melyeknek suhogása szentté teszi a földet, mosolygóvá az eget fölötte, értelmessé a folyam tompa zuhogását, andalítóvá a levegőt és beszédessé a fűszálakat.

Nem elég költői-e nekik a föld, melyet az igéző Tisza szel keresztül éppen abban a pillanatban, midőn a kisebbik, szebbik haza ezüst folyója, a Maros beleszakad regényes füzesek suttogásába vesző hömpölygéssel? Nem-e elég magyar a város arra, hogy a magyar múzsák picike lábai megérintsék köveit, göröngyeit, s megszedjék magukat virággal, amit a magyar róna termel.

Vagy nem teremne ott virág? Hogy nem akad kéz, mely érte nyúljon. Hát csak a vastag próza az ott? És ahol minden ember kövér lesz, azt a földet joggal soványnak tartják a múzsák? Lehetetlen.

És mégis íróink Debrecen múltjához fordulnak tárgyakért; Jókai rég megaranyozta tollával minden zegét-zugát a kálvinista Rómának, csak a mi kedves Szegedünkről beszélnek úgy itt a döntő körökben, mint valami »terra incognita«-ról, mintha Indiában feküdnék, vagy valahol a Gangesz partján.

Mert nem elég, hogy a lapok két megírt betű »O. E.« aláírással minden áldott nap elregisztrálják, mit mivel a nagyméltóságú királyi biztosság és a tekintetes magisztratus; ezek sablonok s olyanok, mint a tiszavirág, egy napig tartanak. De még ezekből nem lehet megösmerni az embereket. S akiket nem ösmerünk, azokat nem is szerethetjük, tehetünk érdekükben valamit, de nem lelkesülünk értük.

Nekem már régen föltűnt ez az »agyonhallgatása« Szegednek - mert nem jelentéktelen dolog az, legalább nem annyira, mint amilyennek láttuk, mert a városok, ha ügyesek, éppen úgy hasznát vehetik a nimbusznak, a rózsaszínű ködnek, mely kéményeik szürke füstjébe vegyül, mint egyes emberek. Nagy tőke az, csak föl kell tudni használni.

Párizsnak milliárdokat jövedelmez puszta nimbusza, Velencének milliókat.

De nagyon is messze mentem tárgyamtól. Kissé magas az, és nehéz röviden megérlelni, hosszabban pedig nem telik.

Még csak egyet, hogy Jókai sem váltotta be ígéretét, amikor megígérte, hogy a legközelebbi regénye Szegeden is szerepelni fog. Maradt biz ő a görbe országban, mind a két regényével, a »Páter Péter«-rel éppúgy, mint a »Kik kétszer halnak meg« cíművel.

Most veszem észre, hogy a budapesti »Szegedi emlékek«-ről írva, olyanokért sopánkodom, amelyek nincsenek, maradjunk azok mellett, amik vannak.

Hát nem elég dicsőség az, hogy mindenféle étlapon ott van a híres »Szegedi halászlé« kiírva, s a kellnerek még külön is ajánlgatják kedvenc vendégeiknek a téglaszínű kotyvalékot, - melytől a szegedi ember (kivált a felsővárosi) - tíz virginiát teszek egy civilszivar ellen - szörnyethalna, s az én kedves emlékezetű doktorom, Herczl Fülöp, mérgezési tüneteket konstatálna rajta.

A Király utcai Pattantyus-kocsmában ki van írva plakáton a falakon: »A felszolgálatot szegedi fiatal leányok eszközlik«.

No, már ezeket megnézem, gondoltam. De bizony nem találtam rajtuk semmi szegedi szabálytalanságot.

Mert a szegedi szabályos szépségnek a szabálytalanság az ismertető jele. Aki Szegeden egyszer-kétszer fordul meg, az szörnyen rútaknak találja a nőket. Sokszor hallom e véleményt, s azzal szoktam elütni, hogy bizony szépek azok, csak tíz esztendeig kell őket megszokni. Nekem már csak nyolc esztendő hiányzik - a szépségükből.

Hanem a »Pattantyus-leányokhoz« egy század se sok.

És ezek igazán szegediek, vagy legalább mondják, hogy azok - s jól megy az üzlet e kis csalással.

Íme, itt van, amit demonstrálni akartam fennebb, hogy a nimbusz élelmes emberek kezében - pénz.

A szegedi nők nimbusza - immár mint árucikk is szerepel a világpiacon s jó sokat jövedelmez a buksi fejű szőke kocsmárosnak s valami keveset a pincérnőknek is, - kik bizonyosan valahol Szatymazon szüreteltek akkor, amikor Szegeden a szépséget osztogatták.

GRÓF ZICHY GÉZA

Homért hét város vitatta, hogy ő oda való. Nekünk is van egy nagy nemzeti költőnk, akinek születése fölött két város versengett.

Hanem mindezeknél nagyobb dolog az, hogy gróf Zichy Géza fölött meg az összes irodalmi és művészi körök háborút folytatnak egymással, hogy hova tartozik tulajdonképpen.

És ő még azt sem teheti, hogy az egyik kezét odanyújtaná a művészeknek, a másikat az íróknak: »osztozzatok meg rajtam«.

A nemes grófnak csak egy keze van.

Az »írói és művészi kör« úgy segít ezen, hogy egy évben író címén választja be az igazgató-bizottságba, a másik évben művész címén.

*

Kölcseynek csak egy szeme volt, és mégis többet és messzebb látott vele, mint összes kortársai; Zichynek is olyan ez az egy keze, hogy többet ér ötvennél.

Zichy Gézáról írva nem lehet célom azon sablonszerű periódusokat és frázisokat megírni, melyeket a lapok róla és játékáról hoznak, kivált mióta jótékonysági művészi körútját teszi.

Hogy miként játszik, azt hallani fogják, hogy kezét egy vadászat alkalmával elvesztette, s hogy, midőn már jobb keze nem volt, a múzsák eléje lejtettek picike tündér-lábacskáikkal, és balkézen fogva magukkal vitték - azt is már minden ember tudja, mert Zichy Gézát még akkor is minden művelt magyar ösmerné, ha a zongora nem lenne föltalálva: az ő egyik kezét két múzsa fogta. S ő egyformán hálás mind a kettő iránt.

Már körülbelül tíz éve annak, hogy a gróf mint író föltűnt a »Fővárosi Lapok«-ban szép verseivel.

Később mindinkább beleolvadt az irodalmi életbe, egyik alapító-tagja lett a Petőfi Társaságnak, majd mintegy négy év előtt irodalmi érdemeiért a Kisfaludy Társaság is tagjai közé választá.

Művészi sikerei sem kisebbek.

A külföldön éppúgy, mint itthon, méltánylattal szólnak nemes fölfogásáról a játékban és bámulattal csodás technikájáról.

Egy Budapesten tartott hangverseny alkalmával a fölzúgott tapsvihar után, melyet Zichy aratott, maga az ősz maestro, Liszt is így szólt lelkesülten:

»Ennyit már magam sem akartam«.

Széll Kálmán pedig (még akkor pénzügyminiszter volt) kezét kövér tenyerébe süllyesztve, dünnyögé:

»Ha még egyszer hallom, adót vetek ki a jobb kézre, mert az valóságos luxusnak bizonyul.«

*

Zichy gróf egyike azon mágnásainknak, aminők minden időben és korban voltak, hogy a többiekért - folytonosan kiengesztelve tartsák a nemzetet.

Egy ember, akinek tizenötezer hold földje van, s aki mégis minden idejét a közügyeknek, az irodalomnak szenteli, méltán megérdemli, hogy mindenki megbecsülje.

De nem is panaszkodhat. Legszebben bizonyult ez be a kaszinói utcai zavargások alkalmával.

A rakoncátlan tömeg, melyet ezeken a napokon fölötte ingereltek a címerek, egy címeres kocsit tartóztatott föl a Hatvani utcán.

A vezetők durván rántották föl a kocsi ajtaját, ahonnan gróf Zichy Géza halavány, szőke fürtös feje tűnt szemükbe.

- A félkezű gróf!- kiálták. - Az a nemzet embere! - és betették szépen a kocsiajtót.

A fogat harsogó éljenek közt ment odább.

*

Zichyt a fiatal Teleky Sándor gróf fogja elkísérni Szegedre. Nekem legalább Teleky azt mondta. Hanem azért vele lesz az öreg Liszt is, legalább lélekben. Soha egy mester és tanítvány még úgy össze nem olvadt, mint ők ketten. Rajongó szeretettel csüggnek egymáson.

S ilyenkor télen, mikor a világhírű öreg idehaza van, már-már a zene felé hajlítja hajlama a grófot, annyira, hogy távozóban látjuk benne az írót.

De az csak tavaszig tart.

Amint aztán tavasszal kihajtanak a völgyek, lombok, dalolni kezdenek a pacsirták, kizöldülnek a mezők, a fecskék megjönnek, az öreg pedig elmegy, megint az író lép előtérbe Zichyben.

A történelem nem mutathat Janus arcot ennél rokonszenvesebbet.

De elég ennyi. Önök, szegediek, látni és élvezni fogják. S kísérje le oda bárki is - visszakísérni már az önök rokonszenve és egész szíve fogja.

S ez az a fejedelmi kíséret, az a ragyogás, fény - mely még a Zichy nevet is emeli.

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

Általában a tiszai áradások, de különösen Szeged sorsa fájdalmas részvétet ébresztett a fővárosban, s már csak maga azon tény is, hogy Szegedet újból félteni kell, nagyon alászállítá ama bizalmat, mely a rekonstrukció védelmi részét illette. - Mindenki kérdi: De hát mi történt akkor Szegeden? Házak építtettek. Igen, de az a lehető legrosszabb eljárás volt, házakat építeni éppen oda, ahol a legkevésbé biztosak. Vagy teljesen lehetetlen volna Szeged biztosítása az árvíz ellen?

Szakértő körökben kezdik belátni Stefanovics lovag sok alkalommal hangoztatott nézetének helyességét, hogy a Vaskapunál kellene kiszélesíteni a Dunát, hogy a lefolyási processzus gyorsabb legyen. Annyi bizonyos, hogy az idei állapotokon is okulva tenni kell valamit. Felső-Magyarország úgyis tönkrejutott, elszegényedett, meg kell menteni legalább az Alföldet. Úgy látszik, végre is nem marad fönn egyéb, mint kinyitani a régi ártereket, s a szabályozások által nyert praecarius négy millió hold földet átengedni a víz torkának. Úgyis többe kerül e föld védelme, mint amennyit jövedelmez.

Egy nagy tekintélyű angol mérnök, Sir Browning, ki tegnapelőtt jött meg Szentesről (Magyarországon éppen az árvizek tanulmányozása végett időzik), azon véleményben van, - hogy a külföldi szakértők munkálata fölületes, s nagy könnyelműség volna megreszkírozni az államnak az óriási költséget, melyet az ahhoz való alkalmazkodás fölemésztene, a Kazán szoros kitágítása sem érne sokat; egy a medence rendszert ajánló tervezetet fog kidolgozni Lónyaival, s a kormánynak benyújtani, mely őszerinte örök időkre biztosítani fogja a Tiszavidéket az árvizektől.

Szeged sorsa iránt őfelsége is melegen érdeklődik, s az udvarnál is az most a leggyakoribb kérdés: »Mi hír Szegedről?«

De ez nem jól van így. Én részemről meg vagyok győződve, hogy a körtöltés meg fogja védelmezni a várost, s nagy tapintatlanságnak tartom, hogy a sajtó oly túlságosan meghúzta a lármaharangot.

A jajveszéklésnek - megengedem - lehet még gyakorlati haszna is egyébütt, mert a kormánytól ki lehet préselni egypár ezer forintot, de Szegeden, még ha csakugyan valószínű lenne is a veszély, nagy tapintatlanság félelmet árulni el. Az omnipotens királyi biztos úgyis jelen van, azt hát nem kell nagyzolásokkal tevékenységre informálni, - egyéb tekintetben pedig fölötte árt a város jövőjének az, hogy a katasztrófa lehetősége ismét fönnforgott. Ezt nem szabad lett volna elárulni. Az ottani sajtó nem is tette, de a fővárosi újságok szenzációs híreket hajhászva sokszor válnak alkalmatlan prókátorokká. Az erő és a biztosság látszata éppen azt a benyomást teszi az emberekre, mint maga az erő és a biztosság. És ez így van megfordítva is. A szegény Szeged megint úgy áll a világ tudalmában, mint ahol egy romboló árvíz megint lehetséges.

*

De a fővárosból írva, hadd mondjak valamit a napok legfontosabb társadalmi eseményéről.

A mágnások is jók valamire, s mikor egy-egy olyan fényes ünnepély esik meg, mint a múlt heti lovagjáték, a szegény ember szinte belekönnyebbül a gondolatba, hogy: »nini! hiszen még vannak urak is a világon.«

Egy tizenötforintos potyajeggyel, melyet a jámbor újságíró szeretne készpénzre fölváltani, ha nem restellné, beeresztik az embert ezen arisztokratikus helyre, mely a canaille előtt a világ elejétől fogva zárva van, s mely most mégis a legdemokratikusabb hely volt, mert a mágnások komédiáztak a publikumnak.

Az emelvény is tele volt a legdisztingváltabb közönséggel, mely ragyogó szemekkel, úgyszólván kéjjel nyelte a fejedelmi látványt, mely tulajdonképp mégsem volt egyéb, mint egy rossz cirkuszi mutatvány.

Hanem persze, mikor a lovarnők gróf Andrássy Ilona meg Irma, kiket az illúzió rózsaszín köde istennőknek emel ki, milyen szépen ülnek a nyeregben!... kivált Ilona grófné. Délceg termete hogy meghajlik, sötét haja milyen fenségesen illik hófehér selyemruhájához.

Ez aztán az igazi quadrille! Az a gyalog tánc, most olyan nagyon közönségesnek tűnik föl már: hogy is lehet abban gyönyörködni? Lóhátról koketirozni, ez csak az igazi. Kár, hogy a négyeseket németül rendezte Edelsheim-Gyulai, ki a szakállát is levétette ez alkalomból.

Az urak és hölgyek XIV. Lajos korabeli köntösökben voltak, melyhez - kivált Edelsheimnak - igen jól illett a szemüveg.

Az előttem való padban két főúri roué ült, s ők is XIV. Lajos felől beszélgettek. Ma az volt a sikk.

- Charmant egy király volt a XIV. Louis. Egy ember, aki a ruhával tette magát halhatatlanná. Milyen siker, barátom! Hogy valaki háborút csinált, ostoba könyveket firkált és nevezetes lett, az semmi, azt sok ember megtette, de a ruha, barátom, a ruha...

- Oh, én imádom XIV. Lajost - mondá a másik roué -, mikor Párizsban jártam, egy műárustól megszereztem egy őáltala használt rokokó széket és az ágymelegítőjét...

- Hogyan! Maintenon asszonyt?

- Pszt! Te nagyon tudod a történelmet.

*

A karusszelnek egypár gixeren kívül, amiket nem lehet vendégszereplőktől rossz néven venni, két kellemetlen epizódja is volt.

Az egyik a török konzul neheztelése, melyről már a lapok is írtak, amiért török fejeket használtak céltáblának, a másik az orosz konzul udvariatlansága, ki gúnyosan körülnézett a szereplők között, s fumigatíve kérdé Andrássytól:

- De édes gróf, hol vannak hát azok a szép magyar hölgyek, amelyekről önök nekem beszéltek? Én nem látom őket.

Bár durva és sértő is az orosz konzul e kérdése, mely hirtelen elterjedt s nagy fölháborodást szült, némileg mégis indokolt volt, mert az Andrássy-comtesseken kívül csakugyan nem volt egyetlen szép nő sem.

No, de az orosz konzul még nem a walesi herceg, akinek a kedvéért mesterségesen lettek összegyűjtve itt-jártakor a legszebb arcok és a termetek, akiket csak termett Felső-Magyarország nemessége - hol a csodaszépekből hadsereget lehet sorozni.

FŐVÁROSI TÁRCALEVÉL

(Helvey Laura házassága. A Kossuth-Görgei hecc. A magyar arisztokrácia.)

Hát már egyszer söpörjünk a saját házunk körül...

Önök még bizonyosan nem tudják, hogy a szép Helvey Laura férjhez megy, mégpedig Nagy Imréhez, a Nemzeti Színház tagjához. Ez most a főesemény, mely még a trónörökös házassági készülődéseitől is elvonja egy pillanatra a közfigyelmet.

Úgy van, a kedves társalgási művésznő, melyről immár úgy folyik a vita szakértő körökben, nagyobb-e Prielle Kornéliánál? - most olyan »nehéz szerepre« vállalkozik, melyet a legnagyobb művésznők sem bírnak kellően betölteni, mert abban a művészet, alakoskodás és játék nagy hiba.

Azelőtt senki sem vette komolyan a színészek házasságát. Sőt a derék Kerekes István, volt erdélyi református lelkész, éppenséggel azt a tréfát engedte meg magának Szerdahelyi Kálmánnal, hogy midőn az első nejétől (Prielle Kornélia volt a második) válni akarván, fölkeresé evégből nejével együtt a derék ősz papot, aki két év előtt összeeskette őket, s ki a legtekintélyesebb református pap volt Erdélyben, az, miután kinyilatkoztatták, hogy minden áron válni akarnak s tanácsát kérték a szükséges törvényes lépések iránt, így szólott haragosan:

- Nincs szükségetek semmire. Szét vagytok válva, Amen! Volt annyi eszem, hogy sose jegyeztelek be az anyakönyvbe!

Ilyesmi is csak a mi kedves, eredetiségekben gazdag hazánkban történhetik meg, de mélyen jellemzi a kort, mely a színész-házasságokat nem vette komolyan.

Ma se venné talán... de miután most már komoly házasság egyáltalán nincs, a színész-házasság is olyan lett, mint a többi. Nem ők lettek jobbak, hanem mi lettünk mindnyájan rosszabbak.

Hanem azért legyen a Helvey Laura házassága szerencsés kivétel. Hiszen semmi sem lehetetlen! S őreá úgysem illik, amit Bukovay Absentius mondott találóan Blaháné esküvőjén:

- Csak az vigasztal, hogy ez a Blaháné még az én feleségem is lehet.

A házasság öldöklő voltából jut eszembe, hogy Új- Zélandban a fiatalok agyon szokták ütni az öreg embereket és megeszik.

A dologban van valami gyakorlati, kétségtelenül, de itt a civilizáció országaiban egy kevéssé mégis ízléstelen dolog. Az öregek húsa nem jóízű.

Pedig itt is nagyban gyakorolják ezt a szokást, kivált írói körökben. Nincs az a nap, hogy valakit meg ne együnk vacsorára vagy délután a fekete kávé mellett.

X. vagy Y. író nagy szamár, B. vagy Z. államférfiú nagy gazember. Egyik is, másik is svindlivel szerezte a népszerűséget sat.

A fiatalabb nemzedéknek, mely már türelmetlenül várja a helyeket, miket az öregek elfoglalnak előlük, régi nyavalyája már a megszólás és mocskolás ezer meg ezer neme.

És senki sem gondolja, hogy valaha mi is öregek leszünk, s a fiatal generáció szinte agyonüt s meg fog enni, kit nyersen, kit megfőve.

De, fájdalom, az öregek sem jobbak, talán éppen ők adják a rossz példát.

Itt van a Görgei-Kossuth-ügy. Itt van a »Petőfi-e vagy Arany?« röpirat.

Az egyikben, miután Görgeit már úgyis megettük, most már Kossuthra kerül a sor. A röpirat pedig Arany Jánost akarja megfosztani nagy nimbuszától.

Hogy pedig egyetlen eleven nagy ember se maradjon Magyarországon, fogja magát Péterfi és Jókait rántja le. Borzasztó dolgok ezek, amiket elég így sorolni elő, minden kommentár nélkül.

A »Budapesti Szemle« jövő számában a Görgei-Kossuth-ügyben nagyfontosságú történelmi adat lesz közölve, mely az egész forradalom megítéléséhez új világot vet. Az lesz ugyanis bizonyítva, hogy Kossuth Lajosnak előzetesen tudomása volt a Görgei világosi fegyverletételéről.

Nem lehet tudni, ha ezen adat meg fog-e állhatni, mert Kossuth kétségtelenül felelni fog, - de ha megáll, akkor remélhető, ami majdnem lehetetlennek látszott pedig minden jóérzésű magyar ember előtt, hogy Görgei becstelen tette némileg tisztázva lesz.

*

A királyfi mennyegzőjére nagyban folynak az előkészületek az arisztokrácia körében, mely, nem habozunk kimondani, nehány év óta föltűnően kerüli az udvart, s legföljebb az ilyen elkerülhetlen dolgokban vesz részt idehaza.

Mert szó, ami szó, dacára hogy ma is módja lenne hozzá, a magyar arisztokrácia nem legyeskedik Bécsben, nem tányérnyalóskodik az udvarnál, mint valaha, hanem itthon Budapesten van, még Andrássy gróf is hazajön, alig lakik egy-két magyar főúr Bécsben, s azok is jelentéktelen emberek, s mégis valamelyik bolondos újság arról panaszkodik, hogy a bécsi ünnepélyeknél s illetve magánál az esküvői szertartásnál nagyon kis arányban lesz a magyar főrendi világ képviselve.

Sose búsuljunk ezen, ez a mi arisztokráciánknak nemzeties jellegét bizonyítja, ami biztató jele annak, hogy ővelük is megszaporodtunk.

Aztán van abban valami lélekemelő is, amikor a közönséges ló a versenytéren, hol a hírneves telivérek őrült erőlködéssel rohannak a gyepen, így gondolkozhatik magában:

»De jó, hogy nem lettem angol paripa.«

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

(A szegedi képek Budapesten. Perowska Zsófia. A Nana.)

Sárkány kirakata az Úri utcában mindig kedvenc bámészkodási helye volt a félelegáns közönségnek (mert az egészen elegáns közönség sohasem néz meg, sohasem bámul meg semmit), pedig a Sárkány kirakatában mindég van egy kis csemege kiolthatatlan szomjúságú ínyencek számára, s egy kis vagy irigyelni, vagy megróvni való a hölgyeknek. Van is tolongás néha a kirakat előtt két oldalt, hol a főváros legszebb arcú hölgyei állanak közszemlére kitéve - persze nem eredetiben, hanem csak lefényképezve.

Komolyabb ember persze nemigen talál mulatságot az ilyenekben, annak már megvan a maga megállapodott ízlése és ideálja, én például akár egy millió arcot láthatok, mégis csak Helvey Laurát tartom a legszebbnek. Nem is igen nézegetem hát a képeket, a mosolyban tündöklő arcokat, melyeket a divat fölvet egy-két napra, hogy aztán örökké elfelejtse. Ez a pillangó életű hírnév, amelynek a szépek örülnek, nyomasztólag hat kedélyemre. Nem szeretek róla gondolkozni.

Egy csomó fertály- és valóságos mágnás, nehány ábrándos diák s szószátyár asszonynép a rendszerinti közönsége a Sárkány kirakatának.

- Ah, a szegedi lányok! - kiált föl Kricsi gróf. - Des yeux de Szegedin! So etwas ist noch nicht da gewesen!

Kricsi gróf fölkiáltása figyelmessé teszi a »fiúkat«, s egy percre háttérbe szorulnak »nos amies«: a Charlotte comtesse, az ici-pici baronesse Elvira, a nagy volantokkal, »hiszen ezek úgyis a mienk!« Gyerünk a vadakhoz!

És valóban e civilizált, fáradt szemek úgy néznek keresztül a binoklin, monoklin a szegedi képekre, mintha legalább is valami roppant pikáns zulu dolgokról volna szó.

Oh! ah! Hiszen ezek is csak lányok! - jegyzi meg Fricsi báró csalódva és egy hatalmasat ásít.

Mindenki tesz valami megjegyzést:

- Kedves. Sehr herzig ez, aki a vizet önti abból a korsóból. Quelle idée? Superbe. Ez a Tisza Louis ott Szegeden, ez csak nem tagadja meg magát. Pompás, pompás. Vizet prédikál, de azért nem azt iszik, hanem kiönteti a szép lányokkal.

- Addig tréfált a Tiszával, a folyóval, felöltöztette szép leánynak, hogy az megint csak megharagudott és megmutatta neki, hogy köszöni alásan a bókot, de ő már csak ezentúl is megmarad vadállatnak.

- Un bon mot! Charmant! Ez a Pepi szellemes...

- Nekem a népiesek tetszenek... ez a kettő, hogy is csak, micsoda nevek, barátom, micsoda nevek! Ahá, Fluck Erzsike... Kelemen Malvin, Abafi Gizella.

- Éljenek a népiesek! Ah, kedves barátim... mon dieu! a század legnagyobb találmánya a babos kendő és a pettyes harisnya! Ma vettem egy tucatot Brachfeldnél...

De nem akarom tovább fűzni e híven lesztenografirozott diskurzust, mindössze egypár vonással ki akartam emelni a napok története között a szegedi képeket, hadd legyen valami nyomuk.

Sokan megnézik és szépnek találják, Letzter fényképésznek becsületére válnak, mert semmivel sem állnak hátrább a Kozmata fényképeinél. S hogy még több szegedi arc díszítse a szépség pantheonját (mert néha igazán annak lehet mondani ezt a Sárkány-kirakatot), ott függ az Eisenstädter Klementina k. a. arcképe is, igen sikkes poziturában: hófehér ruhában egy ringó hintán ülve.

*

De ha már a képekről szólok, lehetetlen elhallgatnom, hogy a híres Perowszka Zsófia arcképe már megérkezett Budapestre. Én nehezen vártam a fölakasztott nemesleány arcképét, mert látni akartam a vonásokat, melyek e magasztos lélek külső porhüvelye voltak.

Nem hiszem, hogy lenne egész Európában ember, aki e nőbe, olvasva róla, nem volt legalább egy percig szerelmes. Megtaplósodott szívem van, de azért rajongtam utána napokig, és mikor a távirda meghozta szavait, beszédjét, védekezését, úgy éreztem magam elolvasva azokat, mint valaha régen, régen egy tündöklő fényességű szerelmi légyott után... visszaidéztem szavait, és mikor gyertyámat este eloltottam, újra meg újra megjelent ő maga és ismételte azokat.

Nem csalatkoztam, éppen olyannak képzeltem Perowszka Zsófiát, mint aminő: vékony, magas, délceg, szőke haj, halavány, hosszúkás arc, nemes nyílt tekintet, magas, domború homlok. Semmi kétség. A szellem fönsége csak ilyen kinyomatot adhatott neki.

Csodálatos az, hogy a realisztikus kor küszöbén a romanticizmust egy ilyen fényes alak rekeszti be.

*

Ad vocem realizmus!

A Népszínházban ősszel az »Assommoir« s a »Nana« előadatására készülnek, mint szavahihető forrásból értesülök. El lehet képzelni, hogy milyen borzasztó pénztári bevételeket eredményez majd Zolának ezen két, az egész világon ismert meséje s illetőleg inkább iránya a színpadon; de vajon erkölcsi szempontból helyes-e a Népszínháznak, mely a vidéki színpadoknak elöljár, ilyen attentátumot követni el a jóízlés ellen?

Mert csak Éva ízlelte meg a gonosz gyümölcsöt, és mindnyájunknak szenvednünk kell érte.

Félek, hogy most is, ha Éva meg találja ízlelni az »Assommoir«-t s »Naná«-t, minden vidék közönsége megkeserüli ízletes harapását.

FŐVÁROSI LEVÉL

Előkészületek a nászünnepélyre. A »muszáj-körök«. A jövendő királyné.

Az egész főváros kezd élénkebb színt nyerni, a szállodák tömve vannak idegenekkel, különösen nagy számú nőket hozott össze a kíváncsiság. Egy királyi lakodalmat nem is bolondság látni.

Az ablakok, amerre a királyfi el fog haladni, többnyire ki vannak bérelve (az enyimet is kérte két öregasszony, pedig mindössze csak egyszer fog átmenni erre a mátkapár, a Népszínházba), a polgári bálra, melyre pedig háromezer meghívó-jegy küldetik szét, legalább harmincezer ember akar eljutni. Képzelhető azon szerencsétlen emberek sorsa, akik benne vannak a rendezőbizottságban: reggeltől estelig egy folytonos zaklatás az, az ember egyszerre fontosabb személlyé válik Tisza miniszterelnöknél, s ismétlődik az »egy napos isten« legendája. Se nappalod, se éjjeled, kihúznak az ágyból, minden ember, akivel csak valaha találkoztál az életben, visszaemlékszik ismeretségedre, s jegyet kér vagy a felesége, vagy az anyja, vagy a sógornéja számára, szép asszonyok mint közvetítők lépnek közbe, igazságtalanságok elkövetésére izgatnak, s valóban, ha még ezek után is meg bírsz maradni ez állásban »tiszta kezű« embernek, megérdemled, hogy sohase légy - közoktatásügyi miniszter.

Egy élelmes kollegám a meghívó-jegyekkel prolongálta összes váltóit, amiből gyanítható, hogy Budapest összes uzsorásai a családjaikkal együtt jelen lesznek a polgári bálon, mely óriási fényességűnek ígérkezik. Tömérdek pénzt költenek a díszítésre és virágokra. A trónemelvényt és mennyezetet most csinálják.

A hivatalos és a »muszáj köröket« kivéve kevés azonban a valódi érdeklődés. Az egyetemben [!] az ifjúság közt nem lehet pénzt gyűjteni a parádé költségeire, még öt forint sem gyűlt be. A magánházak nem lesznek kivilágítva valami különösen, csak itt-ott némely túl lojális ember költekezik e célra. Eddig a legszebb kivilágítási készületek a Hungária szálloda, a városháza és a Dohány utcai zsinagógán láthatók, hol héberül és magyarul »Éljen a haza!« s Rudolf és menyasszonya monogramja látható.

Általában nagy az apprehenzió, hogy a felségek nem jönnek le Budapestre, s ez bizonyára csökkenti a lelkesültséget - mely a király kedveért ünnepelné fia lakodalmát, mert ritkán fordul elő a történelemben ez a példa, itt az apa népszerű s nem a fiú.

Még a mágnások egy része is visszavonult, legalább a szereplő fiatalabbak, kiket a trónörökös tavaly megsértett Prágában ismeretes nyilatkozatával. A helyzetet eléggé illusztrálja az, hogy a lakadalmi menetnél gróf Zichy Jenőnek engedték át a legfőbb szerepet és még néhány jelentéktelen főúrnak, kik máskor ki sem szoktak látszani a kórusból.

Kissé bosszantó is, ha az ember meggondolja, hogy a magyar parliament mindkét házának küldöttsége Bécsbe megy, mintha valami tartománygyűlés lenne; a magyar parliamentnek az ország határain túl kimennie üdvözölni leendő királyát s nejét, méltóságán alul van.

Igaz, járt már Magyarországon küldöttség messzebb is, hogy feleséget hozzon a királynak, de az akkor csak Magyarország királynéja volt, s Budára hozták a menyasszonyi ágyat.

Ez idő szerint a királyi házasságoknak nálunk alig van közjogi jelentősége, sőt azokból az úgynevezett diplomáciai spekuláció is hiányzik; bajor, belga és osztrák, ez az a vékony választék, mely további értékkapcsokat nem elégít ki. Még maga a koronázás sem nagy jelentőségű mindenütt, mert például Németországban a koronázás szerződés a király és Isten között, melyhez a nemzet pusztán tanúul hívatik, míg ellenben nálunk a koronázás szerződés a nemzet és király között, az Isten csak tanú.

Hanem a lakodalom sehol sem bír különös befolyással a nemzetekre, azért nem is vehető másképp, mint a királynak vagy királyfinak egy magán-cselekménye, amelyhez semmi köze a nemzetnek.

A jövendő magyar királynét igen szépnek festik azok, akik látták. Mondják, hogy az utóbbi négy-öt hónap alatt nagyon kifejlett, s hogy kedves, leányos arcát gazdag szőke fürtök díszítik, csípőin bájosan ringó termete költők tollára való sat...

Különben nehány nap múlva magam is meglátom, és akkor majd bővebben írok felőle a »Szegedi Napló« olvasóinak.

A szőke haj, mint Beöthy Aldzsi megjegyzé, a paritás kedveért vagyon, - mert az Erzsébet királynéé fekete volt. De különben is a csehekre volt e részben tekintet, mert őnekik csak a lenhaj tetszhetik.

A budapesti kirakatok valóságos óramutatói a jövőnek (a kereskedővilág reprezentálja a jelent mindig a leghívebben): kolcsagok, sastollak tünedeznek elő a virágkereskedésekben, fényes boglárok, gyémántos csatok, antik mentekötő-láncok ragyognak az ékszerészek auslagjaiban! Monaszterly kirakata előtt valóságos népcsődület van, hol a Károlyi grófnék nagy vagyont érő toalettjét bámulja a közönség.

...Mindenütt nyüzsgés-forgás, mely mind összeköttetésben van a királyi lakodalommal. A nyomdákban az albumok szövegét szedik, a poéták celláikba zárkózva ünnepi ódákat faragnak, a küldöttségek vezetői szónoklataikat komponálják, a hölgyek nyelvöket élesítik.

Ott önöknél pedig mindezen idő alatt szedik az adót keservesen a Szapáry emberei.

A KISEBBIK KIRÁLYASSZONY ÉS A KIRÁLYFI

A laxenburgi kastély parkjában édesen énekelhetnek most a csalogányok, a virágok hónapjában, virág leszakítását szedve dalba... Királyok boldogsága, ha ugyan nekik különb tárgy, mint az ő saját szerelmük...

De föl lehet tenni, hogy a madarak is lojálisak. Hiszen mindenki olyan nevetségesen lojális, csak az idő nem, mely a »szellemdús« b. Kemény Gábor megjegyzése dacára (hogy szebb idő van Budapesten, mint Bécsben) olyan átkozott, hogy már két napja nem mehetnek ki a szobából a régi magyarok amaz ivadékai, kiket még esernyőhordozásra nem fogott a civilizáció.

Szegény »időjós« Kemény Gábor, meg is gyűlt azóta a baja szörnyen. Házban és klubban egyaránt interpellálják, élcelik ügyetlen feleleteért, mire csak a fejét húzza be nagy szerényen széles váll-lapockái közé.

No, de ki törődnék Kemény Gáborral sokáig? (Örüljön, ha tudott egyszer már valami olyat mondani, amivel a közfigyelmet magára vonta két napig.) Nagyobb kérdés most széles e monarchiában (kivált az asszonyok ajkain), hogy hát hogy néz ki mégis a »kisebbik királyné«, szép-e, kedves-e, aprók-e a lábai, kezei, kecses-e a tartása, milyen az ajka, milyen a füle?

Aki látta, mind magasztalja, csakhogy az ilyesmiről mindenki a saját szemeivel szeret meggyőződni. A fotográfiák nem elégítik ki az embert; azok hazudhatnak. Az emberek meg rosszul ítélnek, mert félrevezeti őket a nimbusz, melyet a gyarló emberek szeme a királyok fölött lát lebegni.

Egy Bécsben járt hírlapíró ekként rajzolta le előttem. Roppant nehéz a »kis prágai királynénak« a mi kedves Erzsébetünk mellett szépség dolgában a pozíciója, de mégsem lehetetlen. Koburg Lujzának miniatűr-másolata. Az üdeség, mely egész lényét uralja, kiemeli őt. Fejedelmi vonások nincsenek arcán, sem alakjában de összhang az van, szép kék szemek, nem sok kifejezéssel, homlokán nincsen fönség, de értelem, a jóság önti el az egész arcot, és a szelídség, melyet csábító bájjal von be a szerelem lehe. Termete ruganyos és arányos. Egészben egy csicsergő fürj benyomását adja, vagy egy a napsugár fényében mosolygó nefelejcsvirágét.

Én részemről találóbbnak tartom az első hasonlatot a kis fürjjel, amit nagyon valószínűvé tesz a trónörökös nagy előszeretete a madarak iránt, melyekről könyvet is írt, Európa irodalommal foglalkozó fejedelmei közé lépve.

Azonban addig, míg személyesen nem láthatom 20-án a leendő magyar királynét, föl kell függesztenem ítéletemet.

A lakodalmi ünnepélyek második sütetéből már megjöttek királynéjuk szép hazáját megnézni a belga testőrök (tegnap nagyban éljenezték őket a Népszínházban), az esti vonattal pedig megérkezett a walesi herceg is.

Mintha egy régen látott cimbora jött volna az osztrák vaspályán. Nem fogadta ott senki, csak a hotelier, éppen mintha a Shakespeare deli, bátor, könnyűvérű Henrikje lenne. Nem jött jöveteléről hivatalos telegram, hanem mindössze Károlyi Pistához jött egy pajtáskodó sürgöny:

»Estére önök közt leszek. Rendeljen vacsorát és cigányt.«

Amint kiszállt Pesten, nem is ment a szállására, hanem a hoteliert kérte meg, hogy hozza rendbe a szállását, ő majd egyenesen a kaszinóba hajtat: nem akarja a derék fiúkat sokáig várakoztatni. Volt is nagy »muri«, amelynek szakadatlan folytatása lesz két napig.

Igazi magyaros karakter, s roppant szimpatirozik a magyarokkal, ő benne magában is betyáros hajlamok lévén kifejlődve. Hiszen maga azon ténye is mutatja, hogy minden komolyabb cél nélkül összepakolt Bécsben, s átjött ide a cimborákhoz egypár görbe napot csinálni.

Mindjárt is intézkedett, hogy ő a »Sárga csikó«-t akarja hallani a Népszínházban Blahánéval, levétette a kitűzött darabot a játékrendről, s ezt rendelte meg.

Éppen midőn e sorokat írom, visznek el ablakom alatt két királyi ízléssel kiállított koszorút a szálloda-szolgák, amit Eduárd herceg fog dobatni ma este Splényinének.

De különben is olyan eleven, pezsgő az élet, amióta a walesi herceg köztünk van, éspedig a társadalomnak éppen a magyar része elevenült meg, s kapott lendületet, úgyhogy az ember szinte abba az álomba ringatja magát, - hogy a magyar királyfi van Budapesten.

A walesi harceg Gladstone kormányra kerülte előtt sokszor rossz anyagi viszonyok közt is volt, nagyon nyomták az adósságok, de amikor persze van, akkor szerencsés körülötte boldog boldogtalan. - Szórja a pénzt, mint a polyvát.

Egyszer éppen a szűk napokban járt ott Londonban a perzsa sah és beszélgetett véle.

- Bizony csak szép dolog az - mondá a sah -, hogy ebben a vagyonos országban te vagy a leggazdagabb ember.

A herceg cinikusan mosolygott s kitérőleg felelt:

- Nem, a westminsteri herceg a leggazdagabb.

- De bolond vagy te, édes fiam! - mondá a sah csodálkozva -, hogy le nem vágatod a fejét.

Gróf Andrássy Gyula, ki tegnap jött haza Bécsből és már is összetoborzott nagynehezen vagy húsz mágnást, kik Rudolf trónörökös bevonulása alkalmával lovagolni fognak, egy érdekes epizódot beszél, mely ővelük történt meg a walesi hercegnél.

Midőn Teleky Lászlóval Londonba érkeztek, a walesi herceg, mint még akkor fiatal házasember, nagy érdeklődést tanúsított irántuk, s meghívót kaptak hozzá estélyre.

Andrássy és Teleky csak azzal nem volt tisztában, milyen nyakkendőt kössenek a frakkhoz, hogy a magas társaságtól ne különbözzenek.

- Kössünk feketét - mondá Andrássy (akkor is már az »ötletek« embere volt), de vigyünk fehéret is a zsebünkben, ha esetleg olyan lesz a társaság, visszavonulunk s felköthetjük.

Úgy is volt, fekete nyakkendőt kötöttek, - de az udvariasan eléjök jövő walesi hercegen fehéret pillantottak meg.

Andrássy és Teleky erre rögtön visszavonul, s felköti a fehér nyakkendőjét, de mire a herceg elé kerülnek, akkorra már annak fekete nyakkendője van, aki két kedves vendégét kitüntetni akarván, - hirtelen fölcserélte.

...Önök pedig nekem bocsássák meg, hogy a két királyfit, mint most ijedten veszem észre, fölcseréltem, s a mienk helyett az angolról írtam.

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

Budapest, május 18.

Mintegy húszezer idegen ember jár-kél a föllobogózott, földíszített utcákon, melyeken már tegnap este megvolt a próba a villanyvilágítással, mely messze fölülmúlja a gázfényt; ez csak úgy tűnik föl annak tiszta és átlátszó fénye mellett, mintha piszkos mécspislogás volna. Legpazarabbul a kaszinó van díszítve vörös bársony mennyezettel, mely arannyal van áttörve, s köztük belga és magyar címerek, valamint az uralkodó családéi is. Kár, hogy a sárga-fekete zászlót is kitették a méltóságos urak, anélkül ellehetett volna, mert még a Károlyi-palotát kivéve, egyebütt nincs sárga-fekete zászló, csak nemzeti és belga.

Az országházán három szép selyemzászló leng, a középső az ország címerével. Délelőtt egy kis tévedés esett. A szolgák az 1861-i megnyitási zászlót tűzték ki, melyen egy 1848-ra támaszkodó Pannoniát ábrázoló nőalak látszik, de ezt behúzták.

A kíváncsi vidéki közönség, mely az utcákat elözönli, egy sajátságos jelleggel bír: a nemesség, az úgynevezett vidéki dzsentri, mely pedig eddig elöl jött az ilyen parádéknál, nem látható sehol, az sem jött el, hanem iparosok, vidéki polgáremberek és parasztok jöttek nagy számban.

Bár ez az elem nem pazarol, mégis igen fölugrott mindennek az ára. Egy ablak ma délután 30 frt volt már, helyek a tribünökön nem voltak kaphatók. Egy bérkocsi egész napra 25 frtba kerül.

De mind e nagy tömeget, mely pénzét ilyen bolondságra kész kiszórni, mégsem a lelkesedés, hanem csak a puszta kíváncsiság hozta össze.

Igazán mesés, hogy az emberek mily nevetségesen kíváncsiak.

A legmulatságosabb példa erre, hogy sokan a bécsiek közül is eljöttek (kivált asszonyok), hogy még egyszer itt is lássák a fejedelmi lakodalom lefolyását.

Igazi lelkesedés nincs sehol, csak bizonyos sablonszerű, a hírlapok vezércikkeiben. De a hírlapok is, bár az egy »Függetlenség«-et kivéve, mindnyájan üdvözlik a fejedelmi párt, bizonyos tartózkodást árulnak el, s áradozás nincs, csak Várady Antal versében.

Azon utcákat, melyeken a bevonulás történt, már délben kezdte ostromolni a tömeg, óriási leleményességgel hevenyészve magának nézőhelyeket; a boldogabb rész, mert több mint fele már három óra felé azzal a sóhajjal fordult haza, hogy a bevonulást legfeljebb holnap láthatja csak meg a »Budapest«-ben lefestve.

A vasúti peronra csak a szorosan hivatalos fogadtatási személyek, a képviselők és hírlapírók kaptak beléptijegyeket, mindenki frakkban és fehér nyakkendőben tartozván megjelenni, vagy magyar díszruhában.

Pontban négy órakor megérkezett a vonat. Nagy éljenzés fogadta a kilépő trónörököst és fiatal nejét, ki kipirult arccal, kecsesen hajtogatta magát a közönségnek.

A bevonulás impozáns keleti pompájú képet nyújtott s egyike volt azon látványoknak, amikre örökké visszaemlékszik az ember. Az Ezeregyéjszaka regéi látszanak fölelevenedni.

Az ember nem tudja, miről írjon: Andrássy Gyula gróf és Zichy Jenő minden képzeletet fölülhaladó pompával kiállított kocsijával bajlódjék-e, vagy a mágnás lovasok hű leírásával, mert kétségtelenül e két dolog volt a legszebb, s kivált ez utóbbi, ami a bécsi pompát messze fölülmúlta.

Pedig e lovascsapat hevenyészett volt s alig lehetett összehozni, mert Andrássy csak két-három nap előtt kezdeményezte. S mégis hogy néztek ki a pompás festői mentékben, a szép csoltáros lovakon! Egy kép Mátyás fényes korából. Ott láttuk a Zichyket, a Károlyiak fiatalabb sarjait, Czirákyt, Rohonczy Gidát s még Apponyi Albert grófot is, almás pej lovon, skarlát-vörös díszruhában. Lehettek számra nézve mintegy negyvenen a lovasok. Némelyek lovát drága ruhába öltözött szolgák vezették.

A fogatok sorát a főpolgármesteré nyitotta meg, azután jött a trónörökös kocsija, s utána beláthatatlan, soha ki nem fogyó sora a szebbnél szebb fogatoknak.

A menet lassan és rendben, folytonos éljenek és üdvrivalgások közt vonult föl Budára, hol a virágszóró kétszáz leányka pompás jelenete bontakozott elő a várban.

De egyetlen ember mindezeket nem láthatta. Csak itt-ott egy részletet.

A fiatal pár láthatólag meg volt lepetve a szíves fogadtatás által, kivált a fiatal menyecske szeme csillogni látszott az örömtől.

Estig azután, míg a kivilágítás vette kezdetét (mely fönséges képet nyújt, amint az ezer, meg ezer ragyogó fény kigyúl, s nappallá válik az éj egészen), jó sokáig durrogtak az ágyúk, majd katonabandák járták be nagy harsogással és dobolással a várost, hirdetve, hogy katonai állam vagyunk: nehogy meg találjunk arról feledkezni valahogy egy óráig.

Irányadóbb körökben azt hiszik, hogy a király és királyné lejövetele a magyar sajtó újabbi magatartása végett történik. A jó király ugyanis aggódva látja, hogy fia népszerűsége csorbát szenved némely, talán véletlenül kiejtett s hihetőleg elferdített szavak miatt, továbbá tekintetbe vette azon panaszt is, hogy Bécs mellett Pest tartományi jelleget ölt, mert ez már nem lakadalmi ceremónia, hanem puszta látogatás: ez okból akar saját lejövetelével a budapesti ünnepélyeknek nagyobb szabást, szélesebb keretet adni. Hiszik azt is, hogy a trónörökös valamely feleletében nagyobb jelentőségű enunciációt fog tenni.

Az istenek szeretik a gyengébbeket. Báró Keménynek igaza lett. Az idő gyönyörű volt, kivált az este.

Ezernyi-ezer néptömeg nézi a pompás kivilágítást, kivált a Duna-parton, hol a Duna medrében visszasokszorodik a tündéri fény s pajkosan játszik az ezüst fodrokon.

A FŐVÁROS CSÜTÖRTÖKÖN

Budapest, május 19.

Ma van az ünnepélyek legüresebb napja a nagyközönségre nézve, mert ma nem lesz látható az utcákon a fiatal pár.

Minthogy tegnap futólag írtam csupán, még nehány vonást kívánok hozzátenni a tegnapi leíráshoz, olyat, mely a sajtóban egy vagy más ok miatt nem volt fölemlítve.

A peron nem valami fényes képet nyújtott, amennyiben egy-két arisztokratát leszámítva, nagyon vékony firmák (Posner Károly Lajos, Wahrman) fogadták a fenségeket.

A trónörökös mosolyogva lépett ki, Stefánia félénken állott meg mellette, mint egy bárányka.

Rossz hangulatot szült a zsurnalisztákban (ezek voltak ott a valódi hazafias elem, meg nehány mágnás), hogy a trónörökös meghallgatva a főpolgármester beszédét, azonnal a díszszázadot léptette el maga mellett: mindig, mindenütt ez a katonásdi.

*

A trónörökös föltűnő nyájas volt Tisza Kálmán iránt; midőn elvégezte a katonai bolondságot, megint őhozzá jött vissza, aztán ránézett a gyermek sajátos ösztönével és félelmével, hogy akar-e az még valamit beszélni.

A vézna oroszlány visszanézett rá némán; nem volt semmi mondanivalója.

A főherceg, mint akit játékaihoz eresztenek vissza, megkönnyebbülve ugrott hát föl kis feleségével az udvari kocsiba, s távozott.

*

A mai nap a deputációké. Budavára igazán olyan, mintha Hollós Mátyásé lenne. A Rozgonyiak és Garák robognak végig az utcákon. Tömérdek díszruhás alak tarkállik különben Pesten is.

Bizony a municipiumok megvedlettek egy kicsit, a sok adóegzekutor sokat elszedett a ruha fényéből, s már sokkal egyszerűbben, jóval szegényesebben néznek ki, mint a koronázáskor.

Én például a nógrádi deputációval ebédeltem ma, minden egyes ismerősöm meghízott, mióta nem láttam, egy-két fonttal, hanem emiatt meg ellensúlyozásul a ruháján kevesebb az arany, ezüst egy-két fonttal.

- Lássátok, urak! - mondom nekik - ti panaszkodtok, hogy tönkrementek odahaza, nekem otthon sem kellett lennem, hogy tönkremenjek. Hanem köztünk, nógrádiak közt, van valami titkos delej: olyanok vagyunk, mint a lesti tótok; ha Lesten kolera van, bárhol legyen is azon időben a lesti tót, a kolerát azért ki nem kerüli.

Mizerábilisan nézett ki a szegény városi és megyei deputációk egynémelyike, a mágnások fényes ruhái mellett, azért is intézett ilyenforma kérdéseket hozzájok a királyfi:

- Honnan való ön? - kérdé Asbóthtól.

- Zaránd megyéből.

- Van önnek ott valamije, birtoka? valami földje?

Másoktól viszont ilyet kérdezett.

- Van önnek valami foglalkozása?

Vagy Kemény Gábor komponálta e kérdéseket, vagy pedig azt hitte őfensége, hogy a zseniális Gyula gróf (mert őtőle kitelik) összevásárolt vagy hétszáz mentét, s azokba különböző embereket felöltöztetvén, most őelőtte úgy figuráltatja, mint département-i küldöttségeket: s ezért inquirálta olyan nagyon, hogy nem-e szólja el magát valamelyik: »Nincs nekem, fenséges uram, semmim, hanem úgy fogadott föl Andrássy gróf két forint diurnumért, hogy itt a derekamat hajtogassam.«

A fiatal herceg nemrég végezte történelmi tanulmányait, s miután gyanakodó természete is lehet, eszébe jutott Potemkin...

No, de hála istennek nem úgy van... Azok a derék urak még mind jómódú birtokosok eddig.

A fenséges asszony kipirulva állott ott férje mellett, kedves benyomást gyakorolva az összegyűltekre, habár nem is oly szép, mint gyönyörű palotahölgye, Waldstein grófnő.

*

Este udvari estély lesz, melyre a küldöttségek vezetői és a törvényhozás mindkét háza hivatalos.

Szegediek roppant nagy számmal vannak itt és a Zugligetbe terveznek kirándulást.

Egészen dühös vagyok, hogy édes atyámfiai, a nógrádiak »csüggnek« üres időmön, s »kisebbik hazám«-, Szegednek jó népével nem tölthetek egy-két kellemes órát.

U. i. A tegnapi kivilágításról fölemlítem, mint rendkívülit, a Népszínház villanyos fényű holdját, mely mesterségesen úgy volt csinálva, hogy egész Pest azt hitte, két hold világít az égen...

ADIEU! ADIEU!

(Egy kép az udvari életből)

A »magyar hercegnő« Mária Valéria beteg volt, a picike szép arcon rút himlők mutatkoztak, a királyi gyermek önkívületben feküdt forró lázban, selyem mennyezetes ágyacskájában.

A Burg folyosóin másképp hangzottak az udvaroncok léptei, s arcuk bizonyos aggodalmat fejezett ki. - Ezek az emberek mindent képesek kifejezni.

Benn a beteg szobájában gondos udvarhölgyek, ápolónők lesték minden mozdulatát, s orvosok figyelték meg minden lélegzetvételét, a pirinkó kacsók minden percben más-más pápaszemes úr markába vándoroltak, aki onnan megállapítsa a diagnózist, az ütér verését. A kis homlokról a gyöngyöző forróságot szelíd szemű asszonyok puha keze törülgette le...

De a beteg kínosan nyögött: egyik sem volt az anyai kéz. Az a bűvös kéz, amelyikben minden benne van: meleg, amikor fázunk, hűs, mint a harmat, ha forró lázban szenvedünk, enyhítő, mint a balzsam, ha a nyitott sebet érinti, az a kéz, amely nem fáj soha, melynek érintése mindég üdv.

A királyné nem volt a beteg mellett.

Eleinte még a himlő ki nem fejlődött, még csak a láz volt meg, Erzsébet semmit sem akart arról tudni, hogy ő királyné: csupán anya volt. Több mint a királyné.

Maga akart virrasztani kedves betegje ágyánál, maga akarta neki beadni a gyógyszereket, melyeket aranytálcán tartott ott aranyos ruhába öltözött szolga. Mit ért mindaz, a medicina az aranytálcán is csak medicina!

Maga akart ott virrasztani az anya, de környezete nem engedte; rábeszélték, hogy kímélje egészségét, mert ő királyné is: a királyné több mint az anya.

És mert királyné, csak néha-néha ment át a beteghez, hanem annál gyakrabban tettek neki jelentést a hercegnő hogylétéről. A jelentések mindig aggályosabbak lettek.

A kis hercegnő arca egy reggel csak olyan lett, mint a vörös posztó.

S ez a vörös arcocska besötétíti az egész Burgot, még őfelsége a király is felhős homlokkal intézte reggeltől estig az államügyeket.

A folyosókon baljóslatúan suttogták udvaroncok, palotahölgyek:

»A szegény kis hercegnő himlőben van.«

Az anya, a királynő kétségbeesett, mikor hallotta: éppen az öltözőasztalnál, a toalett között találta a szomorú orvosi jelentés. Oda akart rohanni a beteg szobájába, de egyszerre csak megállott, a felséges úrnő lábai a földbe gyökereztek: eszébe jutott neki, hogy ő szép asszony.

És, oh, ez több az anyánál, több a királynőnél is!

Egy szép asszony hogyan menjen be egy himlős beteghez! Megrezzent, megreszketett és szomorú arccal visszafordult.

Tegnap talán még így sóhajtott: »egy szegény királyné még anya sem lehet...«

Ma már így sóhajtott: »egy szegény szép asszony királyné sem lehet...«

Benn, termeiben a velencei tükrök, amint hattyúnyakát, karcsú derekát, szép halovány arcát mutogatták, egyre integettek feléje: »szép vagy, szép vagy Magyarország királynője!«

De az anyának úgy fájt most ez a szépség, és mégsem volt ereje kockára tenni azt. Mit mondanának másnap az aranyos velencei tükrök?

Oh, ezek a kegyetlen velencei tükrök, akik igazabbak az udvaroncoknál, akik nem hazudnak sohasem, akikre nem lehet ráparancsolni!

A kis királykisasszony ezalatt még rosszabbul lett. Mikor eszméletnél volt, édesanyját kívánta, de az nem jött, nem jött, és a környezetének tett szemrehányást a gyermek, hogy az ő mamáját talán nem eresztik hozzá.

Pedig a tükrök, azok a csúf tükrök, azok nem eresztették.

Ezalatt egyre közelgett az idő, amikor a királynénak el kellett utaznia Angliába, hol a nyár egy részét szokta tölteni. Eljött végre az elutazási nap is, de a királykisasszonyt még mindig nem látta, s még mindig beteg volt.

Képtelenség lett volna úgy elmenni az anyának, hogy beteg lánykáját ne lássa. Hátha nem is fogja látni soha többé életben.

De bemenni nem lehetett. A himlő ragadós és nem kíméli a királynőket sem. Jaj annak a szép arcnak, amelyiket az összecsókol!

Az udvari hintó már be volt fogva odalenn, minden, minden készen állott. Csak még a búcsú van hátra a picinytől.

A beteg szobájába egy ablak nyílt. Azon az ablakon át belátott a királyné, s megzörgette az üveget.

- Mama! Mama! - sikoltott föl Mária Valéria, s arcán a mosoly fényes szivárványa tündöklött.

Kis kezét feléje nyújtá, fölemelkedni erőlködött, ő, a beteg, hogy odamehessen az ablakhoz.

- Adieu! Adieu! - kiáltott be a királyné, s kezével búcsút intett. Majd elborult fényes arca, s könnyek folytak le rajta.

Oh, ha akkor föl lett volna találva a mód: szépnek maradhatni s mégis megölelni a kis Máriát, összevissza csókolná azt, anyai szíve nemes vágya szerint...

Egy darabig habozott, küzdött magával a szép királyné, de aztán lankadtan leereszté fejét, s még egyszer suttogá távozóban: Adieu! Adieu!

- Adieu! Adieu! - visszhangozták a Burg ódon, néma falai.

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

A zajos ünnepélyek után egyszerre kihalt lett a város. Az arisztokrácia itt hagyta. Mihelyt a fáknak lombja nő, mennek mezei kastélyaikba, s a Nemzeti Kaszinó tág termeiben csak a »törzs emberek« forgatják a harminckét levelű bibliát. (Ez az egyedüli könyv, amely a magyar uraknak pénzébe kerül.)

A királyfiék ünnepélyei meglehetős simán folytak le, mindössze egyetlen pikáns kalandról mesélnek... de csak mesélnek.

Nem illik elmondani, mert egy udvarmesterrel történt. Amit pedig az udvarmesterek tesznek, annak jogában van titokban maradni, az úgyis titokszerű. Aztán, én istenem, hiszen »udvar« és »szerelmi légyott« oly két fogalom, amelynek együtt kell lenni!

Mit csináljon unalmában az a sok szép palotahölgy? Azoknak is van érzéke a virágillat, a langyos tavaszi este, a susogó lombok és a várkerti filagóriák iránt.

De meg ki gondolná azt, hogy a királyfi lejön a kertbe a feleségével anélkül, hogy erről az udvarmesterek is tudnának, és olyan kíváncsi, hogy benéz a narancsszín-üveg ablakon?...

...Egyszóval megesett, úgy mesélik, akik tudnak róla, s még részletesebbre tágítják, akik nem tudnak róla.

*

De ha elmúlt is az ünnep, azért a zászlókat éppen nem kellett leszedni a házakról, egy füst alatt meg lehet ejteni velök a választásokat is, csak a jelöltek neveit kell ráragasztani.

Van pedig jelölt elég, de mozgalom nincs.

A választóközönség nagyon ki van már fáradva, mintegy eltompult a legszebb alkotmányos jog iránt.

Nem is csoda, mert még eddig semmi gyakorlati hasznát nem vette.

Hasztalan volt tizenhárom év óta minden erőlködés, megbuktatni a kormányokat nem sikerült maguknak a választóknak egyszer sem, nem csoda hát, ha meggyérült azok száma, akik hiszik, hogy sikerülhet.

Márpedig a siker reménytelensége minden akciót megfojt.

Tisza Kálmántól egy ellenzéki államférfi azt kérdezte nemrég:

- Hogy állunk a választásokkal, kegyelmes uram?

- Nem tudom még.

- Hogyan, nem érkeztek még tudósítások?

- Nem azért: hanem nem határoztam még el magamat, hogy miként akarok állani.

- Zsarnok! - sziszegte az ellenzéki.

Persze ez mind tréfából volt, - hanem azért van valami igaz az alján.

*

Diensztl- és a Rüsztovnak adott megkegyelmezés, melynek híre ez éjjel jött, hirtelen terjedt el s visszatetszést szült mindenfelé.

Az egész dolgot Edelsheim-Gyulainak tulajdonítják a legbeavatottabb körök. Ő táviratozta volna meg Verhovay fölmentését a brucki táborban időző királynak s ő javasolta volna ezt a tromfot is.

Rosszul tette. A kassai toaszt után ez a második eset, hogy őfelségét elhamarkodott rossz tanáccsal félrevezetik.

Pedig... könnyű a követ a kútba hajítani, de nehéz ismét kihúzni.

*

Gorove halála ismét egy pótolhatlan veszteség. Még nem várta senki, bár súlyos beteg volt. Az orvosok azt hitték, még négy-öt évet is ki fog húzni.

Maga a beteg biztosra vette fölüdülését s még tervezgetett is a jövőre nézve:

»Képviselőséget nem vállalok - mondá. - Nem nekem való idők már ezek! Egy darab múlt vagyok itt.«

Barátjaihoz így szólt kevéssel halála előtt:

»Nem jó világ ez! Minden elromlott. Az emberek olyan szárazok és unalmasok. A szakácsok elcsapni valók, átkozottul rosszul főznek, semmi se ízlik... Ezek a cselédek is hanyagok, rosszul vetik meg az ágyamat... valaha ezek az ágyak is puhábbak voltak... minden jobb volt valaha...«

Most már megint jó neki minden, a - ravatalon.

A PÁRTOK

Sokat találgattam gyerekkoromban azt a találós mesét: Mi az? Egy apának van tizenkét fia, minden fiának harminc fia s ezeknek a fiúknak fele fehér, fele fekete?

Csak nagy sokára jöttem rá, hogy az esztendő ez, a maga tizenkét hónapjával s minden hónap a harminc napjával, melyeknek fele fehér (nappal), fele fekete (éjjel)...

Akkor nekem adták föl ezt a találós mesét, most én adok föl önöknek egyet: Mi az? Egy apának van három fia, az egyik viszi a gazdaságot, az a legöregebbik, a legkisebbik az egy szilaj furkó, aki mindent másképp akarna, akinek semmi sem tetszik, nincs megelégedve a bátyjával, ha bőkezű, azt mondja rá, hogy préda, ha szűkmarkú, azt mondja, hogy fösvény, - aminthogy vész is a jószág a kezei közt. A középső fiú higgadt s nem helyesli sem a bátyja dolgát, de sem az öccse észjárását, hanem az arany középszerűség útját dicsőíti, nem barátja az ugrásnak, hanem a lassú átmenetnek.

Hát ez az én egyszerű találós mesém: a pártok. Nincsen e mesében semmi humor és semmi frappáns, de egy nagy igazság, az t. i. hogy a pártok egy apának a fiai, tehát testvérek, hogy mindeniknek gondja a gazdaság fönntartására irányul, azért hát nem szabad elítélni egyiknek törekvéseit sem, mert a törekvések közösek. Csak az az egyetlen kérdés, ki vegye át a birtok kezelését a legöregebb fiú után, aki rosszul gazdálkodik?

A higgadt ész és a természeti jog is arra utal, hogy a középső fiú próbálkozzék most már, hátha ő jobban csinálja...

És mégis Magyarországon bizonyos éles ellentét van a pártok között, s ehhez az »éles ellentéthez« semmi köze az elvkülönbségnek, vagy legalább nagyon kevés; a gyűlölet, a harag és keserűség annak az alkatrészei. A piszkolódás, gyanúsítás tüzes vasával bélyegezik egymást a testvérek, ahelyett hogy kapacitáló szóra hallgatnának, s önérzetesen haladva egymás mellett egymással szemben, bizonyos nimbuszt kölcsönöznének az elveknek, amiket zászlójukra írtak.

Hanem így csak fogy a nimbusz - s leszedték, már mikor a magoké elkopott, az elvekről a hímport. Rongyos ruhában jár az eszme, s kik tündökölni látták egykor, ma már rá sem ösmernek, hidegen hagyja őket lankadt szárnyának csattanása.

A magyar politikai pártok is olyanok, mint a napok: egyik kurtább, mint a másik, mindeniknek fele fehér, fele fekete, s ha egyik sír, a másik nevet. De a napok összefüggő láncai az időnek és senki se kívánja, hogy egyik vagy másik nap ne virradjon meg, s ne teljesítse rendeltetését, mert az a természeti szükség.

Az alkotmányosságban is ilyen természetes átmeneti hidak a pártok a fejlődésben, s ebből a szempontból, ha tehetjük, bizonyára senki sem fogja helyeselni azon üzelmeket, amik a kerületekben napirenden vannak, hol először beszennyezik lelketlen kortesek és jelöltek a személyeket (de ehhez semmi közünk), hanem beszennyezik az elveket, s ezáltal közönyössé teszik a népet az alkotmányos élet iránt.

E szomorú közöny máris látszik. Sohasem volt ilyen erőltetett választási mozgalom, mint most, s biztos szimptómákat látunk arra nézve az eseményekből, hogy nehány év múlva az alkotmányos élet útján visszatérünk a kezdet kezdetéhez: a személyekhez.

A higgadtabb lakosságú kerületekben máris nem pártok szerint csoportosulnak a választók, hanem személyek köré tömörülnek. Többi közt példa erre Szeged is.

Az elvek tönkre vannak téve, hit azokban már nincs, hanem a személyek között még mindég akad valaki, aki még nincsen lejárva. Az elvekhez már nem fűződik rokonszenv, mind a három zászló össze van tépve, sárral behányva, de tiszta kabátú ember még akad, ehhez tapad tehát a bizalom.

Hát helytelen ez? - fogják önök kérdeni. Hát hiszen ha csupa jellemes, becsületes embert válogatunk össze a kerületekből a parlamentbe, az lesz még csak az igazi országgyűlés, és azt sem fog lehetni ellene fölhozni, hogy nem kinyomata a közvéleménynek.

- Igenis helytelen! - lesz mindenkor a válasz -, mert ez esetben a parlamentális élet nem fejlődhetik; a parlamentális élet kerekei az elvek és az eszmék, s ha ezek nem jönnek mozgásba, nem lehet haladás. Egy stagnáció áll be, vagyis egy forgás, - mely úgy kizárja a haladást, mint amaz.

Szilágyi Dezső, ki Urváry Lajost elkísérte a kerületébe, egy toasztban ekképp jellemezte a Zala megyeiek előtt a pártokat:

A kormánypárt olyan, mint egy vénasszony, mely idő előtt öregíti meg az embert s kiszívja életerejét.

A szélső baloldalt teljesen jellemezi - úgymond Szilágyi meglehetős szellemesen - a költő:

"Zúg az éji bogár s neki megy a falnak.
Nagyot koppan előbb, azután elhallgat".

Az egyesült ellenzéket egy szép leánynak tartja, ki epedve várja az időt, hogy kedvesét, a hazát boldogíthassa.

Ez is találó hasonlat, de a legtalálóbb az »epedve« szó.

Hanem még az államférfiaknál is jobban jellemezte a pártokat tegnap két borozó paraszt, aki a Szikszay udvarára betévedt.

- Tudja kend, János bátya...

- Hallom, Pista öcsém.

- Ha az ember lovat vesz a vásáron, akkor talál olyat is, akinek sem apját, sem anyját nem ösmeri. Igaz, hogy kevés abrakkal jár, meg hogy szép is, aztán meg fürge is. De hátha rúgós, harapós?

- Aha, értem már.

- De csak hallgasd még tovább. Aztán talál egy másik lovat, akinek apját-anyját ösmeri, tudja, hogy sok abrakkal jár, egy kicsit lusta is, sovány is, - de tudja felőle azt is, hogy nem rúgós.

- Hát aztán?

- Hát aztán, hogy okos ember az ilyet választja. Egy szónak is száz a vége, János bácsi, én bizony a kormány mellett szavazok.

- De iszen nem úgy van az, öcsém. Nem helyeslem a mondást, mert a gyengébbik ló nagyon sok abrakot eszik, nem dolgozik eleget, vén is egy kicsit. Ha nehéz munkája akad, beledöglik, és akkor az abrak is odavan, meg a ló is: csak éppen hogy a bőrét akaszthatom a padlásra. Nekem ugyan remonda nem kell a házamba. Én a baloldalra szavazok.

A fiatalabbik paraszt megvakarta egy kicsit a fülei tövét, hümmögött közbe - s akadozva hebegte.

- Igaz, de hát a paskum, amit a gróf ígért voksért.

- A paskum? Az már más. Ha az embernek legelője van, azon az öreg ló is elfér.

AZ ALFÖLDI VÁROSOK

(Gorombaságok)

Sohasem hittem volna, hogy önöknél ilyen mozgalmas választások lesznek az idén.

Mikor még én fordultam meg Szegeden, mindég arról panaszkodtunk - hisz emlékszenek önök -, hogy nagyon kevés ott az okos ember.

Nem volt igazunk!

Úgy látszik újabban, hogy nagyon is sok az okos ember, akik nem férnek el a bőrükben, - vagyis helyesebben a bőrkötőben.

*

Önök építik a várost, emelik, de nem csinosítják.

Mert a legelső föladat az lenne, hogy Bakait eltávolítsák szépészeti szempontból.

Lehetnek ott paloták, sétányok, fasorok, szökőkutak, sőt még szobrok is - mind nem ér semmit -; addig, míg Bakai is ott van (és uralkodik), nem város Szeged, hanem csak egy originális nagy falu.

Önöknek, úgy látszik, nagy örömük telik a komikus szituációkban. Egyszer főtisztelendő Dugonics András uramat akarták lóra ültetni, - máskor viszont Bakai urat hagyják ülni a nyakukra.

*

Mi pestiek is így vagyunk, az igaz, s Br. Eselmayer Gottfried valóságos pendantja »Szeged államférfiának«.

Csakhogy a mi Gottfriedünk kedves ember, s nem akar nagy szerepet játszani; ő egyszerűen azért megy neki a falnak, mert a képviselőség többet fog jövedelmezni, mint amennyibe kerül.

S ez még tiszteletre méltó szempont a Bakaié mellett, kinek semmi se szent a világon, se elv, sem erkölcs, sem illedelem.

Megszakítja pártját, képes mindenre, csakhogy az »én« hiúsága ki legyen elégítve.

Pártját mondottam! De van is már Bakainak pártja? A szélsőbaloldal nem ösmeri el őt magáénak. A párt végrehajtó bizottsága nem akar róla semmit tudni.

*

Én tanúságot tehetek egy jelenetről, mely a szegedi »Hungária« 1. számú szobájából datálódik azon napról, midőn Simonyi Ernő és Szeged akkori II-ik kerületi képviselője kíséretében Törs Kálmán jött le, s midőn Bakai először mutatta ki a primipilusok előtt fogafehérét.

Négyen mentünk hazafelé az értekezletről, mely csatavesztés volt Törsre nézve.

- Bakai meglesz - mondá útközben Simonyi Ernő -, semmi kétség többé.

- De milyen szégyenletes áron! - mondá az ősz Kállay, s megvető mosoly játszott az ajka körül. - Meglesz képviselő, de égetni fogja az a képviselőházi pad. Mit gondolsz, Ernő, az az ember sohasem fog merni többé a szemünk közé nézni?...

Simonyi nem felelt, hallgatagon mentünk föl a Nr. 1-be, s egy darabig közönyös dolgokról folyt a diskurzus. Ott volt Polczner Jenő is.

Egyszerre csak megnyílik az ajtó, s mintha semmi sem történt volna, belép sunyi arccal, de teljesen elfogulatlanul Bakai.

Mindenki csodálkozott. Ha öreg Hunyadi János lép vala így közénk, nincs félig sem olyan álmélkodás.

Bakai itt! Az lehetetlen!

S ő valóban eljött s odalépve Kállay elé, kezét nyújtotta neki.

Még most is mintha látnám az öreg nemes arcát, amint egyetlen kellemetlen érzést kifejező vonássá futottak össze rajta a ráncok, s idegesen rántotta el a kezét...

- Nem, kérem... nem... - mondá halkan s mind a két kezét hátra szorította derekához.

Bakai megkövülve állott ott s kissé elsápadt. Mindnyájan oda tekintettünk. Kínos szünet következett.

Bakait most lángpír borította el.

Talán arra gondolt: Íme, a fényes jövő, amit kerestem!... Íme, hova vitt a nagyravágyás!...

Ha az a visszahúzódó kéz megállította volna akkor...

De nem, ő csak egy percig volt elfogult. Aztán leült nyugodtan, s beszélt, akár hallgatták, akár nem, s kérdezett, akár felelnek neki, akár nem.

Én azt hittem akkor: Íme, az erő, mely Valjean Jánost átalakította!...

De nem! Bakaira nem hatott. Ő még mindig tovább halad azon az úton, s ki tudja, hova fog érni.

Az az egy azonban bizonyos, hogy az iparosok renoméjának ő ártott eddig Magyarországon a legtöbbet.

*

A szegedi választások, ahogy én tudom, bor nélkül szoktak végbemenni, s mégis oly kevéssé józan állapotok vannak ott.

Hova lett a belvárosból a Pulszky három év előtti ellenzéki pártja?

Vagy már azóta jobb lett a Tisza politikája?

*

A dzsentri pusztul! Általános a sóhaj Magyarországon, s általános az aggodalom, hogy micsoda osztály fogja pótolni Magyarország közügyeiben a haldokló tradicionális birtokosságot.

Önök a mellüket verik ilyenkor:

- Mi fogunk jönni! - mondják - mi, alföldi városok...

Látva, mit csinál Szeged az ő politikai jogaival, s mit csinál Csongrád (hogy egy kis szabályozási költséget dobjon oda neki Ordódy), engedjék meg, hogy e dicső osztály nagy és szívós küzdelmére és önzetlenségére tekintve, haldokló ágyánál gúnyosan fölnevessünk az önök szeme közé:

- Önök akarják a régi megyéket pótolni? Ugyan ne bolondozzanak kérem.

AZ EMIGRÁCIÓ GYERMEKEI

Ha valaki föltámadna száz éves síri álmából, t. i. ha olyan valaki, ki Magyarország múltjából átaludott száz esztendőt, ide lépne ebbe a három szobába, ahol a mi íróasztalaink állanak, s megkérdezné tőlem:

- Kicsoda ön?

- M. K. - mondanám neki.

- Hol született? - kérdezné tovább.

- Kis-Csoltón.

Azután sarkon fordulna az én kollegám felé s őt kérdezné, hogy hívják?

- Szemere Attila - mondaná az.

- Hol született?

- Párizsban.

S azután a harmadik fiatal ember felé esne szeme.

- És ön kicsoda?

- Pulszky Károly.

- Hol született?

- Londonban.

- Hogyan? - kiáltott föl. - Önök mindnyájan magyarok, ismerem az önök armálisait, címereit, az egyiket Nógrádból, a másikat Sárosból, a harmadikat Borsodból, a nagyapjukkal »per tu« voltam. Hogyan van az, hogy önök hárman három különböző éghajlat alatt születtek? Mi történhetett azóta Magyarországon, amióta olyan mélyen aludtam?...

...Hát bizony sok minden történt - hanem azért mintha semmi sem történt volna. Legalább úgy gerálják magukat a hatalmasok.

Égő sebeknek többé nyoma sincsen, mondják. A feledés fátyolát szelíd nyugoti szellő lengeti. Ha meglebben is a fátyol, nem éget már, hanem csak hűsít, mint a legyező szárnya.

Pedig dehogy nincsen nyoma, dehogy...

Nyoma van annak mindenütt. Ébren levő honszerelem nyitott szeme látja ezeket a nyomokat mindenütt.

Én látom őket legalább. Észrevettem; hiszen olyan közel ül itt hozzám a nemzet szomorú történelméből ez a két árnyék.

Elfelejtik-e ők valaha azt, hogy ők se nem írhatnak, se nem beszélhetnek a szülőföld édes bűbájáról, aranyos felhőiről, suttogó homályos bokrairól?

A száműzöttek gyermekei sohasem felejthetik el, hogy ők szegényebbek a többieknél, és hogy miért szegényebbek?

Pulszky Károly gyakran beszéli barátai előtt emlékei közt a következő érdekes kis képet.

A »Hampstead street« 13. sz. alatt laktak Londonban szülei.

Hárman voltak gyerekek, akik sohasem látták még Magyarországot. Guszti, Károly és a kis Polyxena. Szüleik elbeszéléseiből és a Jókai mohón olvasott regényeiből volt csak fogalmuk a hazáról. Homályos fogalom volt az csak, de mégis a legtündöklőbb színekből... itt kékebb az ég, üdébb a patak, zöldebb a fű, virágok illata mámorítóbb.

Hányszor álmodták meg a szécsényi kastélyt, ősi fészküket ódon tornyaival, andalító tájképével, hányszor a büszke folyamot, a Dunát, és a tündéries Ipolyt, mely szűkebb hazájokat ékíti kanyarogva, mint ezüstös vitézkötés.

Egy reggel nagy meglepetés érte a gyerekeket. Apjuk levelet kapott Hajnik Pál nővérétől, hogy az másnap Londonba fog érkezni s egyenesen a Pulszky család vendége lesz.

Bezzeg lett nagy öröm. Hogyisne? Egy olyan eleven lény, aki Magyarországról jön. Vajon hogy fog kinézni, milyen lesz az arca, szeme, milyen lesz a ruházatja? Bizonyosan olyan lesz, mint Zrínyi Ilona a képeken, vagy olyan, mint Rozgonyi Cicelle, ha nem olyan mint Ronow Ágnes...

Alig várták azt a másnapot. Egész éjjel nem bírtak aludni.

Végre megjött Panni néni. Ötven éves szikár leány, magyaros hosszúkás arccal, bizonyos hősies vonással a homlokán: tetszett a gyerekeknek.

Körül is fogták erősen s zajongtak, lármáztak s követelték, hogy hamar adja ki, amit számukra hozott.

Mint minden utazó hölgynek, Panni néninek is természetes, hogy ridikülje volt, s a kis kézitáska teletömve mindenfélével a világon: volt abban kesztyű, hímzés, megkezdett harisnya, gyűszű, perlmutter gomb, kis olló, bicska, szappan, flacon-üvegcse, gombostű, zsinórhúzó, kis kefe, kis tükör, hálófőkötő, gombolyag, manchette, rizspor, szájvíz, de a gyerekeknek semmiféle ajándék. Erről egészen megfeledkezett.

Elszomorodott a néni is, a gyerekek is, de mily csoda! Az apróságok ábrázata csakhamar kiderült, a táska fenekén egy száraz félkiflit találtak. Egy félkiflit, amit Magyarországon sütöttek!

Ujjongtak a gyerekek a kiflinek, a jó néni szeme könnybe lábadt, s amíg a kicsinyek kacagtak, ő sírt örömében, s minden jó dolgot ráfogott arra a kiflimaradványra. Ha már akkor nagy ember lett volna Breslmayer, bizonyosan az ő sütetje lett volna...

De a nagy vigasságból csakhamar háború kerekedett: a kiflit mindenki akarta, s bizony-bizony már-már szomorú irányzatot kezdett venni a diszkusszió, midőn az öreg Pulszky Ferenc beleavatkozott s három egyenlő részre elosztotta békesség okáért a becses süteményt. A lehulló morzsákat - nem állhatott ellent a vágynak - ő maga ette meg, bármilyen irigy szemeket is vetettek rá emiatt a kis hontalan magyarok.

Íme, egy kép, egyszerű, de mégis megható. Fényes London városában is sótalan a kenyér, a száműzetésben. Száraz, penészfogta kifli otthonról - de jóízű, édes...

A KÁRTYA

Ahova könyv be nem juthat, még kalendárium sem, ott is mindenütt megvan a harminckét levelű biblia. Vagy a polcon tartják, vagy az asztalfiókban, de mindenesetre a legtöbbször forgatják; van benne valami csodálatos démoni varázs, hogy aki egyszer megismerkedik ezekkel a bűvös alakokkal, nehezebben válik meg tőlük, mintha megannyi szeretői volnának.

A kockázás keleti virtus, s valószínűleg benne van az a vérében a magyar embernek, magával hozta még Ázsiából bizonyos fatalizmussal keverve, s mikor a civilizáció megteremtette a kártyát, s egy bizonyos rendszerbe szedte, vagyis harminckét garádicsra osztotta föl az utat, mely a pokolba vezet, a nemes nemzetes karok és rendek minden gondolkozás nélkül tömegesen indultak el rajta.

A régi magyar nemesi élet kedvező talaj volt a játéknak. Egy félmillió unatkozó úr, kinek mindene bőven, és mégis legtöbb az ideje. Nem dolgozik semmit, nem foglalkozik semmivel, vagyonban gyarapodni nem vágyik, mert azt sem bírja elkölteni, amije van, szellemiekre nem gondol, mert azokat nem ismeri, a nemzet összes évi irodalmát megveszi nyolc garason a kassai kalendáriumban, s elolvassa egy fél nap alatt; már aki tud olvasni. A restórációk ritkán esnek, azonkívül pedig egyéb világmozgató eszme nem háborítja őket; arra való a nádorispán, hadd gondolkozzék ő mindnyájunk helyett; ebben az időben mondom valóságos jótétemény volt kitalálni azt a harminckét levelű könyvet, amelyet sohasem lehet megunni, mely mindig ugyanaz legyen és mégis mindig új, mely fogyassza az időt, izgassa a vért s szaporítsa a nemes urak mulatságát.

Még az egyes bíróságok is úgy voltak szervezve, vicispán, szolgabíró és esküdt az úrbéri bíróságnál, szolgabíró és két esküdt a közönséges pörökben, egy szóval mindég és mindenütt hárman, hogy ha virrad, ha esteledik, mihelyt a dolgukat végezték, minden körülmények között ki legyen a tarokk-kompánia.

Tolna megye közgyűlésén még 1814-ben is, midőn az országutak csinálásáról szóló indítványt tárgyalták, Bód János, a gyűlések akkori vezérférfia így szólt:

»De mire valók nekünk az utak? Nyáron úgyis járhatni mindenfelé, télen pedig, mikor sarak vannak, senki sem szeret mozdulni otthonról. Aki pediglen mégis kártyakompánia okáért mégyen a harmadik, negyedik faluba, arról föl lehet tenni, hogy fölösleges pénze van. S lévén nekie fölösleges pénze, bizonyára van előfogata is, mely őt a sáron át kivonszolja, amennyiben pedig nem lenne, szerezhet.«

Ily élet, ily viszonyok mellett nem volt egyrészt csodálatos, hogy oly gyors és nagy mérvű elterjedést vett a kártyajáték szenvedélye Magyarországon, míg másrészt nem is volt következményeiben oly kárhozatos, mint az most, midőn szerencselovagok légiója életmódnak tekinti a kártyát. Ami mulatság volt azelőtt, most jóformán üzlet lett és iparág, mégpedig a legrettenetesebb, mely a fölkorbácsolt ferde emberi szenvedélyekre van alapítva.

Azelőtt e játékban is némi ártatlanság és naivság volt, a jó becsületes »Kauflabet« meg a »durák« és a »királyosdi« vagy a tarokk és whist bizony nemigen tett tönkre senkit, s nem is volt az egyéb a jó táblabírák közt, mint egy kis tréfálózás a szerencsével, hogy ugyan kinek kedvez jobban. Fortuna istenasszony kipróbálása képezte a legnagyobb vonzerőt. Az pedig szeszélyes egy menyecske volt már akkor is, de nem tett tönkre senkit. Aztán volt benne mégis egy kis tekintet: azokat pártolta legjobban, akik szerencsétlenek voltak a szerelemben (Hogy még az istenasszony is milyen hiú!), sokat adott arra nagy kényességében, hogy ki mit fogott, mielőtt kezét neki ajánlá föl szövetségre, azt is megnézte, ki ül pártfogoltja háta mögött, mint "gibic", annak is rokonszenvesnek kellett lennie.

A régi kártyásokat egy állandó fatalizmus vezette, mindég az istenasszonnyal kötekedtek, az ő dolga volt, ha nyertek, ha vesztettek, s éppen azért volt noble oblige: szótlanul eltűrni ami sorsot ő rájuk mért.

Hanem mennyire megváltozott azóta ez a szép istenasszony (No persze öregebb lett!), nincsen már benne poézis, semmi kedélyesség, semmi méltányosság. Mint a kiaszott vén banya, szétszórt hajjal, bizonyos fúriával ontja kegyeit az embereknek, s jaj azoknak, kikre megharagszik, de jaj azoknak is, kiket megszeret...

Most már nem lát jól, siket is, vak is, a háta görbe, az egyik váll-lapockája ki van nőve.

Szemfényvesztők, hamis játékosok kierőszakolják kegyeit, sőt diadalmaskodnak azok fölött, akiket a sóvár szenvedély láza gyötör.

A kártyajáték szenvedélye annyira elharapózott már napjainkban, hogy társadalmunk rákfenéjének mondható. A legégetőbb seb, mely megsemmisítéssel fenyeget.

Hadseregek, melyeket vérszomjas királyok összetoborzanak, öldöklő harcokat arranzsírozva velök, nem öltek még meg annyi embert, mint az a négy festett ember lóháton és az a másik gyalog járó nyolc, akiket »királyoknak«, »alsóknak« és »felsőknek« nevezünk.

Ha boldoggá akarjuk tenni az emberiséget, ezeket a királyokat semmisítsük meg előbb az alattvalóikkal együtt!

A magyar középosztályt a kártya tette tönkre, a főurakat még inkább. Mint ahogy a francia író mondja, hogy »minden drámában keresd az asszonyt«, éppúgy elmondhatjuk, hogy minden tönkrement család történetében keresd a kártyát és megtalálod.

De még hagyján, ha csak vagyonilag menne tönkre a kártyás, a vagyon meglenne még egyebütt, dacára, hogy örök igaz marad azon közmondás: »ebül gyűlt szerzeménynek ebül kell elvesznie«, hanem a kártyásban tönkremegy minden, ami emberi, a szenvedély, mint a polip kiszívja összes életerejét, kiszívja belőle a munkakedvet, aztán kedélyt, majd meglankasztja benne az erkölcsöket, eltompítja, megdermeszti, érzéketlenné teszi minden benyomás iránt, körmeit belehasítja a szívébe, nemesebb indulatait kivájja; és a társadalom nyomorult söpredékévé teszi.

Mint úr, mint gavallér, mint jellemes, becsületes ember ül le valaki kártyázni, s mint ahogy harminckét levele van az ördög bibliájának, mindenik levél egy-egy passzus a süllyedés harminckét garádicsán. A szenvedély, mint a kezdődő láng, lassan kiöltött nyelveivel körülnyaldossa csiklandozva s azután elnyeli, összecsap fölötte fokról-fokra, mindig beljebb-beljebb hátrál, s a harminckettedik fokon a gavallér ott áll becsületes fényes nevével vagy társadalmi nyomoréknak kidobva a világ szemétdombjára, vagy pedig mint sikkasztó, csaló a vádpadon a börtön küszöbén.

Egy történet, mely napról napra ismétlődik, mely össze van forrva szorosan azzal az ezer és ezer szomorú történettel, mely hazánk úri osztályának tönkremenetelében a megrázó láncos szemeket képezi.

De hát a polgári osztály? Hát a nép? Ebben is megvan az öröklött betegség. Ebben is megvan a halálos veszedelem magva, s ha idejekorán nem tépi ki, ha észre nem veszi magában a pusztító férget, az egész magyar társadalom egzisztenciája fenyegetve van.

Mert nem tréfa az többé, a kártya a legveszedelmesebb emberirtó, rosszabb a pálinkánál, ártalmasabb az uzsoránál és fenyegetőbb minden más társadalmi bajunknál. A karaktere az, ami a szerbtövisé, terjed, nem lehet kiirtani, s ott, ahol gyökeret ver, minden más növény kiszárad, mert elfojtja.

De radikális eszközök még tán segíthetnének. S ezek között a legradikálisabb egy szemer józan gondolkozás, hogy amit keserves munkával kerestünk, ne bízzuk a szerencse pillanatnyi szeszélyére, egy kis józanság, belátni, hogy a kártyaasztal megfertőzheti az embert, megfoszt önbecsülésünktől és a mások becsülésétől, s a kártyaasztalnál nyert pénz nem szerez tisztességet, mint a becsülettel szerzett vagyon, hanem lealacsonyít mások szemében. Gondolja meg minden ember, hogy amikor a kártyaasztalhoz lép, akkor már lemondott mindenről. Az már a pokol előszobája.

A magyar nemzet kedélyes, s jó kedve fényes zománcával bearanyozza önbűneit is. Nálunk a kártya, aki jól játssza, virtus, s még amellett, hogy kifosztják, kinevetik a gyenge játékost, a »balekot«, míg ellenben a »kozák« bizonyos tekintélyre tesz szert a társaságokban. A szenvedélyes játékost, ahelyett, hogy megvetnék mint veszedelmes mételyét a társadalomnak, még a kedélyesség dicsfényével övezik; a doktort, ki így olvassa betegének ütérverését: egy... kettő... három... hat... hét... nyolc... kilenc... tíz... alsó... felső... király..., a papot, aki álmában tarokkozik, a járásbírót, ki játék közben fogdossa össze a disputáló ügyvédektől a perrendtartás paragrafusait, s azoknak mindenike egy-egy nevezetesebb játszma emlékeihez van hozzácsatolva, mind megannyi adomahőst csinálva belőlük; sőt a par excellence politizáló nemzet addig-addig mesterkedett, míg egyszer csak kiállott az ő kártyáival ütni a politikában s egymás után említve az egyes kártyákat, lelkesedéssel éneklé hol a hetestől kezdve a disznóig fölfelé, hol a disznótul lefelé... Hanem ez a furcsa idő már régen volt! Lehet hogy nem is igaz.

A mi kezünkben bizony, fájdalom, gyakran az arany is sárrá válik: legalább így vagyunk a kaszinókkal, melyek a közszellem, közmíveltség ébresztésére lettek szervezve. Ha a, nagy Széchenyi föltámadna s be-belátogatna egy ilyenbe, megbotránkozva látná, hogy közönséges kártyabarlangba jutott, mely társadalmilag degenerálja azt az országot, amelynek »azután kell még lennie«, mely fogyasztja, tönkreteszi azon tőkét, amelynek megszaporítási eszközeit egész élete tanulmányává és működésévé tette, mely megöli azokat az embereket, akik közül még az apagyilkosnak is meg kellene kegyelmezni, mert oly kevesen vannak.

Pusztul, vész a nép, mely azt hitte magáról, hogy Isten választottja; mindenféle ragályos betegségek meleg fészket találnak nála, - és minden gyengeségét felhasználják.

Az álmaira adót vetnek, a lutri által maga az állam pusztítja, valamint sok más káros szenvedélyéből hasznot igyekszik vonni, a többiben pedig zsebmetszők, csalók, szemfényvesztők kezébe kerül, s azok szabadon zsákmányolhatják ki becsületességét s ártatlan naivságát. Bámulva beszéli egy szemtanú, hogy a székely huszárok olyan piszkos kártyával játszottak a táborban, mely tízféle hátú kártyatucatból volt összehozva, s a veres felsőnek el volt szakítva a füle, a makkhetesről lemállott a felső kéreg, a zöld alsó meg a közepén volt összevarrva cérnával, - de azért a jó fiúk mégis úgy játszottak, mint igazi gentlemanok, sohasem csalták egymást, - míg ellenben egy nagyvárosi kaszinóban (hol pedig nagy urak ülnek, s ahol sok olyan történetnek játszanak le első jelenetei, amelynek vége egy pisztolygolyó) nemrégiben is ki kellett utasítani egy urat, ki tükörrel ellátott gyufatartóján, mely eleibe volt helyezve, mikor osztott, mindig meglátta a kártyákat.

Itt a különbség a régi és a mostani kártyajáték közt, a régi mulatság volt, s bár nem mondható az sem nemes mulatságnak, oly szomorú következményei nem voltak, mint a mainak: ma már iparág a kártyajáték, s lovagjai hasonlítanak azon rettenetes állatokhoz, akik hullákon táplálkoznak.

HOGY LETTEM ÉN NÉGY GYERMEK APJA?

- Levél egy színésznőhöz. -

Tisztelt kisasszony! Ön protekciómat kéré. Engedje meg, hogy mielőtt szíves levelére válaszolnék, elmondjak önnek a »Szegedi Napló«-ban (melyet kétségkívül járat) egy történetet arról, hogy lettem én négy gyermek apja?

Hát én bizony a Blaháné révin. Az átkozott »Pluvius« álnév, mely alatt írni szoktam, rácsábított egy merényletre. Mindig szerettem azt, ami túlhajtás, ami merénylet.

Pedig tudhattam volna, hogy hova kellenek a pontosvesszők a »reginam occidere nolite...«-hez!

Igen, a királyné ellen! Ez volt az én égető vágyam, az én szomjúságom. Lerántani a királynét az egyik színháznál és fölmagasztalni a másiknál Körösmezei Gusztit.

Mekkora kravall lesz ebből a színházaknál, gondoltam magamban, hogy nyeli majd az én kis petit betűmet Szabó Karola, Sziklai Emilia a messze távolban, és Csatai Zsófi a közeltávolban, hogy immár Blaháné náluknál rosszabb lett.

De minthogy ezt a rovatot az én kedves kollegám, Garullus (Szemere Attila) csinálja, éspedig nagy buzgósággal, nem juthattam hozzá, hogy a hatalom gyeplőjét a kezembe kerítsem.

Hanem hiszen majd csak elmegy valahova, az ilyen minisztersarjadék úgysem állja ki, kivált nyáron, hogy ne utazzék, s akkor beleszabadulok a szoknyarovatba.

Mert, kérem, a rovatok között nagy a különbség; én, aki férfi celebritások működését kísérem figyelemmel s abban piszkálok, ha van kedvem hozzá, ha nincs, sohasem jutok semmihez, nekem vagy egy pisztolylövésre van legfeljebb chance-om, vagy egy lekötelező mosolyra, aszerint, amint ócsárlok vagy dicsérek... de a szoknyarovat, az egészen más, azzal nagy kedvezmények járhatnak Budapesten. A »szoknyarovat« olyan dús halastó, hogy a horog ritkán ereszkedik le eredmény nélkül - így mesélik ezt azok, akik jobban tudják.

Nos, egyszer csakugyan a kezembe jutott a színi rovat, de szerencsére nem volt sem a Nemzeti, sem a Népszínházban előadás.

Mindegy! Elmentem a német színházba s kikerestem magamnak a legszebb arcú színésznőt. Mit törődöm én vele, hogy játszik? Az a kritikusok dolga. Elég, hogy szép: liliom hajtású minden mozdulata, égő nap szúrása minden tekintete... Ez a legszebb! Megteszem a legnagyobb művésznőnek, elmondom, hogy jobb Blahánénál. Hadd dühösködjön az aztán.

Cikket írtam róla. De hát önök azt nem képzelik, micsoda egy cikk. Nagy dolog az ott, ahol betű-számra mérik az embereket.

Nagy emberek egész életen át tartó buzgó tevékenységének jutalma az, hogy a fővárosi sajtó harminc sort ír a halálukról. A többi közönséges embernek csak négy jut, vagy annyi sem.

Azért a harminc sorért fárad az emberiség nemesebb része gyermekkorától kezdve egész a sírig - s mégis mily kevesen érik el, hogy olyan fontossá legyenek, miszerint a világ harminc sor értékre becsülje.

Urak! Valahányszor egy harminc soros nekrológot olvastok, rezzenjetek meg, - mert sok gond, sok szorgalom, nagy szenvedélyek égető lángjából, tömérdek álmatlan éj verítékéből, örökkön éber tevékenységből van az a harminc sor fonva - s az körülbelül a legtöbb, amit a nagyok elérhetnek. Hiúság, dicsőség, fény, ragyogás, közbecsülés, diadalmámor, hírnév, ragyogó pálya - összevéve együtt... az a harminc sor.

...S én egy egész cikket írtam a kis színésznőről, a jövőkor csillagáról.

Szegény kicsike! Egy porszem ő csak, akivel nem törődik senki, akit a nyilvánosság kerekei eltaposnak anélkül, hogy tudnák, tapossák-e?

Maga is megijedt reggel, mikor arra ébredt, hogy őbelőle nagy művésznő lesz.

No, hanem lett is erre forradalom a színháznál és mindenfelé. Ez már mégis botrány! Ez pofoncsapása a kritika méltóságának!

Halomszámra kaptuk a tiltakozó leveleket. De ezekkel még nem lett volna baj. Az ember csendesen csibukozva elolvassa a leveleket, ahol inkognito összeszamarazzák, és harag nélkül bedobja a papírkosárba.

Hanem másik nagy baj keletkezett.

A kicsikének vőlegénye volt, valami becsületes kis hivatalnok. Az mihelyt elolvasta a levelet, az volt az első dolga, hogy vett egy levélpapirost és belecsomagolta a jegygyűrűt.

Azaz, hogy ez se lett volna baj, - mert hiszen az nem valami nagy dolog már a XIX. században, hogy két ember, aki véletlenül boldog lehetne, véletlenül boldogtalanná legyen.

Hanem ott volt a nagy hiba, hogy a kicsike még külön udvarlókat is tartott. Ezek pedig nem voltak kis hivatalnokok, de urak. Az urak pedig nagyon finnyás emberek és azonfölül okosak is.

- Kisasszony! Ön mellett egy cikk jelent meg.

- Nos, igen! Mi közöm hozzá?

- De annál több közöm van nekem. Azt hiszi kegyed, hogy én olyan együgyű vagyok hinni, hogy egy hírlapíró olyan együgyű lehet ilyesvalamit ingyen írni...

A leány sírt - de a könnyek nem lehettek neki bizonyíték. Az udvarló ott hagyta.

De még ez se hozott volna zavarba - hanem voltak a kicsikének szeretői is: ezek az emberek pedig nem ösmernek tréfát.

Éppen kinn voltam a Svábhegyen, midőn kerestek a redakcióban, hogy kihívjanak és megöljenek másnap reggelre.

Garullus azonban nagy diplomata. Azt mondta nekik, hogy ő éppen most jött haza egy rövid útról, én pedig most mentem ki a zöldbe. Ma be sem jövök, hanem méltóztassék befáradni reggel.

Reggelre pedig megírt egy cikket, amelyikbe beleszőtte, hogy így-amúgy a kis színésznő tévedésből lett megdicsérve, mert ez a Pluvius nem is ismeri a színésznőket, nem is jár a színházba, estéit rendesen otthon tölti neje és négy élő gyermekével játszadozva. Hát egy ilyen embertől nem lehet azt rossz néven venni.

A két dühönc elolvasta másnap a cikket s csendesen elmosolyodott...

»Hüm! Egy becsületes családapa! No, az egészen más! Lächerlich! Ki haragudnék egy családapára! Az mind komikus ember!«

És nem jöttek el többé.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Így történt szórul szóra, kisasszony! Magának bevallom.

Nos, kéri-e még a protekciómat?

APRÓSÁGOK

A fővárosban a három holt hónapban is mindig találunk csontokat, amiken rágódjanak a hírlapírók.

Miután összevissza harapdálták szegény Szegedet azért, hogy a színházát nem engedi "fusser" által építtetni, hanem egy olyan műépítészt keres föl, aki már elismert jó színházakat épített (lám, maga a nemzet is, ha monumentális dolgot emel, mint a Lánc-híd vagy egyéb, bizony külföldi szakemberhez fordul), most a legújabban a népszínmű sorsát nyaggatják.

Hanem ehhez semmi közünk.

Merült föl azonban a holt szezon alatt egy olyan tárgy is, mely minket is közelebb érdekel - habár hála istennek még nem jutottunk oda, ahova a budapestiek.

De minthogy a társadalmi testen terjedő seb s már némi nyomai itt is észlelhetők, fecsegjünk mi is egy kicsit az árverések hiénáiról.

*

Balázs Sándor fejében született meg a terv (hiába, ő a legleleményesebb az írók között), megalapítani az »Adósok lapját.«

Csakis ily lap képviselhetné a nemzet zömének érdekeit.

De Balázs csak egy ügyes tervelő. A végrehajtáshoz nincs kedve.

Az igaz, hogy az előfizetőknek sincs.

*

Valaha csak akkor citálta meg magához a magyar nemesembert a szolgabíró, ha ebédet adott. Végrehajtók ugyancsak nem garázdálkodtak két hatosos meghívásokkal.

Ma azonban úgy van már, hogy a gyerek, amint megszületik, átadatik a bábának, hogy az fürössze meg, azután átadatik a szoptatós dajkának egy évre, innen oszt átadatik egész életére nézve a különböző hatósági közegeknek és különösen a bírósági végrehajtóknak, hogy azok viseljenek rá gondot, serkentsék, idomítsák.

*

Micsoda viszonyok ezek?

Az emberiség két részből áll: a hitelezőkből és az adósokból.

Mi lenne, ha az Isten úgy teremtette volna a világot, hogy az csupa nyulakból és csupa jágerekből álljon?

Azóta egyetlen nyúl se lenne, - és egyetlen jáger sem.

Mi a világért sem akarjuk tehát, hogy a hitelezők elpusztuljanak, mert előbb el kellene pusztulniok az adósoknak, vagy legalább egyszerre, mert olyan szerves összefüggésben állnak egymással, mint a sziámi ikrek.

*

Világos dolog tehát, ha se a kecske, se a káposzta, neki kell menni a harasztnak.

A hitelezőket nem szabad bántani, mert ezeknek lenni kell, az adósokat sem szabad segíteni, mert az a hitelezők külön sportja, hogy velük mi történjék. Az árverező klikkek, az az archimedesi pont, ahonnan lendíteni lehet a bajaikon.

Igazán jellemző, hogy egy hírlapírónak, Frey Gyulának jutott eszébe az ötlet védegyletet alakítani e rongyos, igazán hiénaszerű alakok ellen, kik megszagolják előre, hol lesz a dobpergés.

Hiába erőlködik Wagner modern zenét teremteni, meg van már az, ez a dobpergés az.

Az árverező bandák teljesen szervezve vannak s nagy haszonnal dolgoznak.

Az a dobpergés vidám muzsika nekik, - mert összebeszélve úgy veszik meg az elárverezett tárgyakat, amilyen áron akarják.

*

Az emberek azt hiszik, ez ellen nincs orvosság. Olyan ez már, mint a halál.

Frey Gyula terve egészen meglepte a publikumot s mindenki így szólt:

- Liga az árverezők ellen! De hát lehetséges ez?

- Liga a banda ellen! Oh, oh! Hova gondolnak, hiszen ezeknek talán a belügyminiszter által jóváhagyott alapszabályaik vannak!

És szétment a fölhívás, megjelent az összes lapokban s begyűlt summa-summárom két embertől kétszáz osztrák értékű forint.

Most már láthatja Balázs Sándor, mennyi előfizetője lett volna az »Adósok Lapjá«-nak!

Mert hát ide nem való az ilyesmi... Magyarországon nincsenek komoly adósok.

*

Nos, igen. Magyarországon könnyelmű adósok vannak csak. Azaz a legtöbb ilyen.

Emberek, akik adósságot csinálnak, mert hitelük van, s a rendezésre éppen nem gondolnak.

Itt a pisztoly szokta rendezni a legtöbb adósságot. Az árverés hiénáival senki sem törődik.

Hadd szaglásszák a vért, hadd üvöltsenek a hullák fölött. A szerencsétlen áldozatok már érzéketlenek.

S ha az ember humorizálni akar a nálunk (t. i. nálunk Magyarországon, mert Szeged hálaistennek tisztes polgárváros s ezekben a nemesi hibákban nem leledzik) uralkodó könyelmű fölfogás fölött, elmondhatja, hogy az árverező bandák üzelme - fájdalom, inkább már a hitelezők baja.

Amiből az következik, hogy mélyebben nyúlnak le itt a bajok. Drasztikusabb legyen a gyógyszer. Nem segít, akár hozzá se nyúljunk a cukros vízhez.

MEHÁDIAI UTAM

Sokáig törtem rajta a fejemet, mért csinálta III. Napoleon az államcsínyt december másodikán?

És rájöttem, hogy alkalmasint azért, mert december elsején még föl akarta venni az elnöki fizetését.

Hogy miért megyek én 2-án Mehádiára? Már megfeleltem.

De minek is beszélek? Megyek is én Mehádiára - a pokolba?

Ezzel csak magamat ámítom, a »két doktoromat«, barátaimat és főleg a vasúti társaságot, mely Budapesttől Mehádiáig küldi a billétet.

Szegeden kiszállok, s ha ott egyszer kiszállok, száz forintot lehet tenni egy hitvány spielmark ellen, hogy ott maradok Mehádia helyett a porfürdőben.

Mennyi bűbájos dolog vár ott rám... a kuruttyoló békák az exnépkertben és fönséges sörényével a hatalmas Oroszlány, melynek két esztendig voltam hű szövetségese esőben, sárban, viharban, éjjel és nappal.

Ott a politikus asztal az »Orosz lánynál«. Milyen enyhely! Ilyet nem adnak a Herkulesfürdő árnyas fái! Fönséges öröm kiszabadulni az okos politikusok közül a nem okosok közé.

Nincs ott regényesség, a vidék nem poetikus; akinek bölcsőjét a görbe hegyek közt ringatták, csak ott a görbeségben dobog annak a szíve sebesebben, az asszonyok sem szépek azon a tájon, az emberek se filiszterek, hanem éppen azért igazi tökéletes emberek.

Már én pedig csak az embereket keresem. Ha isteneket és szép asszonyokat akarok, kigondolok magamnak egyet-egyet a fantáziám szerint s férjhez adom akihez akarom.

Hogy elhanyagolta lelkem azt a jó öreg várost ódon tornyával, ócska városházával, szép trafikansnőjével s sok száz érdekességével - már ki is mentek az eszemből, hja a múltat mindég kéreggel vonja be a jelen -, de most, hogy ím - a kártyavető asszonyok stílusa szerint - út áll előttem, lehámozom lelkemről a kérget, s sorba pattognak ki a régi képek, alakok, tárgyak, dolgok és emberek.

Kinézek az ablakon, borul. Szegedre gondolok. Bezzeg hogy nézi most a felhőket odahaza a kapuból a Prófétás Gyuri. Mintha hallanám, hogy morog dühösen, mennyire nincs érzéke az istennek a kocsmáros üzlethez?

Nincs is - de azért Gyuri csak mégis dacol vele, mégpedig diadalmasan s esőben, derűben, ha jókedvű, ha mérges, abban a nótában ér feneket az elmélkedése:

»Bujdosik az árva madár...«

Ha megcsendül szobámban azóta a telefon: megrezzenek, hogy bizonyosan a János hí a népkertbe sétálni a Katák megtekintésére... Pedig dehogy, dehogy!... Csak Asbóth János szólít vagy Keszler az »Ellenőr«-bül, hogy hol találkozunk estére?

Egyszóval, mióta elhatároztam, hogy Mehádiára megyek, tele vagyok Szegeddel. S még Münchenben sem tudnék elképzelni annyi látnivalót, mint amennyi rám vár.

A fekete gouvernant, a szőke menyecske, az épülő híd, a »nagy hallgató«, a »kis gazember«, a »lányok«, a »fiúk«, az öregek és minden, minden.

...Nem! Én igazán nem hiszem, hogy meglátom valaha életemben Mehádiát, míg Szegedet nem építik máshova - messzebb az útból...

A SZEGEDIEK PESTEN

A császári főherceg Rudolf lakodalmára sokan sereglettek Pestre az ország minden vidékéről. Nem voltak ugyan annyian, mint valamikor Erzsébetünk első lejövetelénél. De hát Erzsébet elvégre is szebb volt és királyné volt. Egy királynénak pedig több a nimbusza, mint egy leendő királynénak, mert semmi sem bizonyos már!

A pesti ember egészen másképp fogja föl az ilyenforma ünnepélyeket, mint a naiv vidékiek. A pesti ember dühös mindenre, ami megszokott életmódjából kizökkenti: az életunalom köde nehezedik rá, ha a Szikszaiban elfoglalva találja idegenek által rendes asztalát, vagy ha a Kammonban törzsvendégi jogainak élvezetében a szögletes vidékiek tolongása gátolja.

Az újságokból szeret informálva lenni mindenről, de semmi olyast nem kedvel, ami közvetlen tapasztalaton alapszik. Neki nincs közvetlen tapasztalatra szüksége; arra való a hírlap; majd meglesz abban írva reggelre minden!

Igenis, tisztelt olvasóközönség, ilyenek önök!... És én valahányszor este a szerkesztési irodából hazamenet végigsétálok a Váci utcán, gyűlöletes szemeket vetek minden emberre; mert meggondolom, hogy nekem azért kell írnom egész nap, hogy ezeknek az embereknek itt, akik feleségeikkel és leányaikkal, vagy szeretőikkel a karjaikon szerteszét kóvályognak, legyen holnap a reggeli kávé mellett olvasnivalójuk.

De hagyjuk a pestieket, maradjunk a szegedieknél. Mondhatom, hogy a nagy polgárváros erősen volt reprezentálva az ünnepélyeknél.

Nemcsak a deputáció jött el ismeretes mentéivel, hanem a lakosságnak is egy nagy része, még a szebbik nemből is annyian, hogy lehetővé vált szegedi bált rendezni a Zugligeten, legalább hogy ez tervbe volt, hallottam valakitől.

Mert már olyan egyszer a szegedi ember, hogy ha a Marschallba vetődik is ebédre, ott is azt kérdezné legelőször: »Haben Sie Halpaprikás?« A szegedi ember Pesten is a saját lányait tartja a legszebbeknek s azok után jár.

Buckai bor ha lenne abban a nagy városban, bizony kipicézték volna, hol árulják, de mivelhogy a buckai bornak sem híre, sem hamva, a Bunkó cigány muzsikája becsalogatta őket a Pannónia udvarába.

Savanya volt a bor egy kicsit s kesere a turu, de édös volt a muzsikaszó. Pedig az is csak valami.

Aztán annyi sokat láttak mai nap fényeset, ragyogót, hogy biz azt le kellett öblíteni. Ha itthon egyetlen nagy úr is megbírta szédíteni a fejüket, - hát ott az a sok nagy úr egyetlen falkában fényes paszomántos ruházatban, hogy olyanról az otthoni »kecskék« nem hogy megvarrni tudnák, de még álmodni se mernek...

Hát még a királyfi, hát még a kis felesége? Olyan felséges alsóvárosi ábrázata van, hogy olyat még Gabara piktor se fest, - még ha megharagszik se.

Volt is hát beszéd meg beszéd a vidám társaságban, mely egy hosszú asztalt ült körül ékesen kicifrázottat üres butéliákkal.

Ott ült a fiskális, akinek nem hisznek, ott ült a nagy diplomata, akiben nem hisznek, és mintegy tíz-tizenkét polgárember, legalább így hallottam elbeszéltetni.

Volt toaszt, koccingatás, disputa a rekonstrukcióról, amint az már egy szegedi kompániában megszokott dolog, szidták a töltéseket is és töltöttek folytonosan.

Kakas ebben a nagy városban tán nincs is elevenen, hogy elkukorékolná az éjfélt, hát biz ők ott maradtak messze éjfél után is, olyan éktelen zsivajt és lármát csapva, hogy csak úgy rezgett bele az a komisz nagy városilevegő.

Megsokallta a vendéglős (mert, mondom, a pesti embereknek nincs érzékök az ilyenek iránt) a hosszú és zajos mulatságot, s odalépett nagy tisztességgel a szegedi asztalhoz.

- Nagyon kérem az urakat - mondá -, viseljék magukat csendesebben, 300 vendégem alszik odafönn, ezeknek nyugalom kell, uraim. Remélem, meg fogják engedni, ha arra is figyelmeztetem, hogy már ideje lenne lefeküdni: nálam ilyenkor van a záróra.

No iszen, csak éppen ez kellett a szegedieknek. Fölpattant erre a szavakra J. Gyuri bátyánk s így szólt:

- Hát megbolondult az úr, vagy mi? Hát magyar ember az úr, vagy mi? Hát tudja az úr a szokást, vagy mi?

- Engedjék meg, kérem, de itt rendőrség van... és éjfél után tilalmaztatik a zajgás és lárma.

De már erre meg egészen felbőszült a Gyuri bácsi.

- Rendőrség? Hol az a rendőrség? Majd megtanítom én becsületre, de mindjárt! Hol az a háromszáz alvó emberke, majd felköltöm én azokat, de mindjárt!

A vendéglős haragos feleletre készült, de Gyuri bácsi nem hagyta szóhoz jutni.

- Hallja az úr, kocsmáros uram! Aki alszik, az ugyan elég illetlen pimasz, mert ha lakodalomba megy az ember, hát ott nem azért van, hogy a csirkékkel menjen lefeküdni, - hanem ha már alszik, aludjon, örüljenek az alvók, ha föl nem rángatjuk az ágyaikból, de azt aztán kikérem magamnak az úrtól, hogy olyan ostobaságokat fecsegjen itt összevissza, hogy mi, ébren levő »násznép«, hogy mi legyünk őmiattuk csendesen. Ilyet még az öregapám sem élt meg soha tisztességes lakodalomban.

Elnevette magát a vendéglős. - Jó volt az argumentum. Maga is odaült hát szó nélkül a »szegedi asztalhoz«, s ivott, énekelt reggelig a királyfi lakodalmán a többiekkel, hogy szinte fölvetették kurjongatásaikkal az egész alvó városrészt.

MINÉL KEVESEBB MOZGÁS!

Temesvár, aug. 13.

Engedjék meg önök, hogy a jeligémet írjam fölibe e soroknak, mik tulajdonképpen »útirajzok«.

Útirajzok éntőlem? Ki hitte volna ezt valaha? Minden lehetséges volt, még az is, hogy tudományos könyvet írok valaha angol nyelven, de hogy én útirajzokat írjak, ez olyan komikus, hogy igazán kedvet kaptam rá.

Tehát kezdjük el s mondjuk ki, hogy az első fejezet: »A felsővárosi kaszinótól - Temesvárig.«

Nos igen, ott hagytam el és ott kezdődik, midőn végre éjféltáján Onódy Kálmán elmuzsikálta hetedszer, hogy: »Korcsmárosné, nekem halat süssék kend.«

Kedves barátaim közül, akik szívesek voltak engem tíz viszontagság-teljes napon át mulattatni s velem mulatni, azok, akik még bele nem haltak vagy ki nem dűltek, ide is elkísértek, sőt a vas természetű atléták még arra is elszánták magokat, hogy velem jönnek Mehádiára.

Ez utóbb nevezett mártírok egy kocsin, míg én szállásomra siettem pakolni, már előre kihajtattak a vasúthoz.

Bepakoltam, de akkor vettem észre nagy bosszúsan, hogy a vasúti potyajegyem nincs meg.

No, ezt vagy a Kukacnak adtam bankó helyett, vagy pedig kiesett a tárcámból az asztal alá a kaszinó udvarán.

Lóhalálban hajtattam, nehogy a vasútról elkéssek, újra a felsővárosi kaszinóba, hol Böröcz bátyánkkal egy gyufa segélyével megtaláltuk az asztal alatt a homokba betaposva az érdemes billétet.

Igen, de most meg már kedves babos zsebkendőmet hagytam el a szállásomon, melyért pedig két napig kellett várnom Szegeden. No, már a babos kendő nélkül ugyancsak nem mozdulok egy tapodtat se!

Visszamentem a kendőért is s éppen csakhogy a harmadik csengetés előtt érhettem ki a vasúti indóházhoz, melynek külön szobáihoz most már elhalványult, de még mindig kellemes emlékek kötnek.

A fiúk már meg voltak ijedve. Mi lett belőlem? Hova lettem? No, de csakhogy most már mégis együtt vagyunk mind az öten.

Beszállok egy kupéba, elhelyezkedem. Besüvít egy konduktor.

- Ez Damen-kupé.

- Annál jobb. Maradok.

De egy tekintet a dámákra visszariasztott a szörnyű elhatározástól s siettem egy másik kupéba hurcolkodni.

- Für nicht Raucher! - süvített be megint a konduktor.

- No, hogy verjen meg benneteket a ragya! Hát ezért fizetek én a vasúton, hogy ennyi szekaturának legyek kitéve?

Végre elhelyezkedtünk öten hat ember közé, akikből kettő volt asszony kilenc-kilenc skatulya földi vagyonnal fölruházva. Pomádé- és pacsuliszag fertőztette meg a kupé levegőjét, egy részeg ember is ott hortyogott velem átellenben, de hát ez az ember csak borszagú volt, s az már inkább illatszámba megy.

Kis babos kendőmet sokszor megnézegettem útközben, hogy öngyilkossági gondolataimat kiverjem a fejemből, míg végre szerencsére eszembe jutott Temesvár mellett reggel, hogy hiszen én tulajdonképpen kéjutazó vagyok, s nem kényszerít arra semmi, hogy magamnak kellemetlenséget okozzak. Temesvárott ki fogok szállni a kellemetlen kupéból, kialszom magam, megnézem a várost s aztán délután megindulok Mehádiára, hol barátaim tíz órakor várni fognak. Hiszen Szegeden már úgyis hozzászoktam a fogadtatásokhoz!

Beértem Temesvárra - melyet nem írok le önöknek, mert jobban ösmerik mint én, ámbár a polgármesteri hivatal oly szíves volt irányomban, hogy egy hivatalnokot adott mellém, kinek atyai gondviselése alatt a város nevezetességeit megnézhettem, kivévén azokat, amiket legjobban szerettem volna látni s amikért oly híres Temesvár: a szép asszonyokat és lányokat. Ezek (infámis meleg idő lévén) éppen nem mutatkoztak az utcákon.

Tisztelt barátom, Áldor Imre nem lévén otthon, egyetlen ismerős nélkül jólesett e kiváló figyelem, melyet bizonyára nem én érdemeltem ki, de azon nagyok, kik sokat küzdtek és izzadtak, míg odajutottunk, hogy a nyomaikban járó igénytelenebb nemzedékre is rávetődik az üstökös csillagok észre nem vett fényéből egy-egy sugár.

Temesvár különben jó érzésű német város.

Igaz, hogy valahányszor lapot kértem s azt mondták, hogy »Ungarische Zeitung«, mindig dühbe jöttem, de ilyenkor mindig eszembe jutott az is, hogy a szegediek iránt szépen viselték magukat az árvíz után, s nyomban megbocsátottam nekik.

A »Kronprinz« hotelt, ahol szállva vagyok, nagyban dicsérték előttem - de biz az még fia sem lehet a mi Hétválasztónknak Szegeden.

Szolgaszemélyzete közül csak a szép bogárszemű szobalány beszél magyarul.

De nem ajánlom, hogy valaki szóba álljon vele!

TISZA ILONA

Gróf Zrínyi Miklós megénekelte ősét, szigetvári Zrínyi Miklóst, Arany is megénekelte ősét, Toldi Miklóst, Jósika Miklós regényt írt Jósika Istvánról, Tóth Kálmán is a nagyok koszorújába szőtte Hedervári Kontot.

Mennyivel önzetlenebb ezeknél a mi nagy regényírónk, Jókai, aki lemond a saját őseiről s a Tisza familia múltját szépíti meg ragyogó, világhírű tollával.

Hát már nem elegendő a jelenből vett ezer meg ezer frázis, nem gyújtanak már az ötletek, a fényes retorikai floskulusok, el kell már menni a múltba s onnan hozni még egy kis nimbuszt a Tiszáknak?

*

Lesz már tehát »mameluk regény« is.

A kedves Tisza Ilonát, meg hogy garde-de-dame-ja legyen, a tündérszép Szunyoghnét fölássa százados sírjaikból a nagy költő, s még egyszer élni, tündökölni fognak - őexcellenciája a miniszterelnök úr kedvéért.

Jó Kurucz Thaly Kálmán addig-addig járkált Rákócziék után, hogy rábukkant erre a két szép asszonyra.

Jókai mindjárt beléjük szeretett és pártjukat fogta.

Csakhogy mit szól majd ehhez a tüzes szerelemhez Jókai régi hű szeretője: a múzsa?

*

De hiszen ő nincs papucskormány alatt. A múzsa neki rabszolgája és nem királynője, - tetszés szerint bánhat vele, neki minden szabad.

Szegény kis múzsa! Húzd föl aranyos cipőidet, s ha kedved volna tán fürödni a Balaton fodros vizében, hagyd ott a habtermetedet hívó habokat, hagyd ott a gyönyörű parkot, a társaságot, mely nyüzsg, vidáman rajzik és a jelennek él, húzd föl aranyos cipőidet, szorítsd le karcsú derekadat kemény vállfűzőbe, öltsd föl nehéz bársony mentédet s eredj lovagoddal a romok közé.

Hiszen ez neked nem kerül semmi fáradságodba. Jártál te már ott. S hoztál is onnan elég koszorút.

Most még ezenfölül egy kegymosoly is ki fog jutni - őexcellenciájától.

*

Hanem az azért mégis mindegy. Tisza Ilonát és a szép Szunyoghnét nagy érdekkel várja a közönség.

A regény februárban fog megjelenni, tehát a farsangban.

S címe az lesz »Szeretve a vérpadig«, pedig tán az lenne a helyesebb titulusa:

»Szeretve egész az émelygésig.«

Így mindjárt a címről megtudná Tisza Kálmán, hogy a nagy író műve neki szól.

ISTENEK MULATSÁGA

Mióta a »Pester Lloyd« megírta rólam, hogy az asszonyokat nem valami nagyon jól ismerem, azóta megint jogom van egészen fiatalnak lenni s elölrül kezdeni a bolondságokat.

Éppen jó alkalom van rá. Itt a Renz cirkusz. Járom is szorgalmasan.

Új élet ez egészen, szép, pezsgőbb az előbbinél.

A Borcsák, Marcsák után a Flórák, Elisek, Gundák és Oceaniák.

Húzzátok le szemeitekre babos kendőiteket, kedves népies alakjaim, nem akarlak most látni benneteket; menjetek a szőlőbe, Péri lányok, öntözd meg virágos kertedben a muskátlikat Bede Erzsi, téged se támasztlak föl halottaidból, Vér Judit, vonulj el bánatoddal Timár Zsófi, menjetek el mindnyájan, kik annyi igaz örömet okoztatok nekem.

Más légkör ez itt! Nem bírnálak most megérteni, hiába szólanátok hozzám kis falvaink hangzatos nyelvén, mely magyar azért, ha megmosolyogják is a magyarok, s mely női ajkon százszor édesebb - mint a többi hazai dialektus.

Itt nagy a zaj és nagy a lódobogás. Szól a zene, harsognak a kürtök, - s csak meztelenül szépek az asszonyok.

Fölhangzik a taps és a rivalgás, szilaj paripán nyargal Flóra, mint egy istennő a porondon. A tömeg szeme kéjittasan függ idomain. Mennyi inger, mennyi kellem!

Amint paripája nyakára hajlik, s arasznyi szoknyája fölnyílva szárnnyá válik, tudom, szeretnének vele cserélni külalakra az angyalok, majd egy lábon áll meg a szilajon vágtató ló lapockáján. Két hófehér kezét szabályos köralakban kiterjeszti s még mosolyog is az ezernyi tömegre, s hogy mosolyog... ha azt valaki megírni tudná!

Hogy valamit komolyan is mondjak a Renz cirkuszról, lehetetlen tagadni, hogy nem érdemetlenül gyakorol oly nagy varázst a fővárosi közönségre.

Mutatványai csak a legközelebbi évek óta is nyertek úgy ízlés, mint érdekesség tekintetében. Általában Renz képes arra, hogy a műlovarságot ne csak fönntartsa azon a nívón, amelyen áll, de hogy fejlessze is.

A clownok dolgai sokkal finomabbak, disztingváltabbak most, mint azelőtt: a pávatollal való mutatványok a legnagyobb műveltségű embert is képesek mulattatni és megnevettetni. A clownok dolga természetesen a burleszk komikum, de azt is lehet finomítani s élvezhetővé tenni, uti figura docet.

A cirkusz legszebb hölgye Flóra (nekem legalább tetszik), de a primadonnája Elise kisasszony, ki tizenötezer forinttal van szerződtetve.

Elise kisasszony nem mai gyerek már (körülbelül harmincas), de szép, keskeny, hosszúkás arcán nem látszik a kor. Az ő numerusa a tömegre nézve nem érdekes, de az arisztokrácia bomlik utána, mert az ő mutatványai nem egyebek, mint amennyire lehet egy előkelő hölgynek vinni a lovaglást, hogy kell a lovat tartani, hogy kell kecsesen ülni a ló hátának egyik csücskén, a mozdulatokban, az ostor kezelésében, az öltözködésben annyi gráciát, annyi bájt tud a kisasszony kifejteni, hogy midőn végigporoszkál, majd végignyargal szép fekete lován (kár, hogy hályog van az egyik szemén), nincs férfiszív, amelyik hangosabban ne dobogna, s nincs grófnői szem, mely ne irigyelné a férfihódító művészetben oly nagy mértékben kifejlett tökélyt. A kisasszony sohasem is lép föl jelmezben, ő a lovaglónők sztereotíp toalettjében jelenik meg, többnyire fekete uszály-ruhában fekete cilinderrel à la Arcos fésülve. Csak némelykor változik a cilinder fátyola vagy a fekete szoknya frakk-szabású deréka veressé.

A veres frakkjai különösen pompásan illenek neki.

A kisasszony még arról is nevezetes, hogy nagy vagyont szerzett már össze (jó parti, János!), s hogy Erzsébet királynénkat is ő tanította lovagolni.

- Őfelsége nagyon tanulékony volt - beszéli a kisasszony -, s olyan tökélyre is vihette volna, mint én; ha nincsen hibája.

- Vajon mi?

- Az, hogy négy-öt hátaslovát egyformán szereti.

- No, és aztán?

- Ez mindent elront. Önök azt persze nem értik és kinevetnek engem, ha azt állítom, hogy egy ló éppen olyan szerelmes a maga asszonyába, mint egy férfi. Pedig éppen olyan. Ha megsimítom lovamat, a vér nyargal annak erein keresztül éppen úgy, mintha egy belém szerelmes férfit simogatnék meg. Az arabs ló okos, higgyék meg, urak. Az tud mindent! Tudja, ha két lovat szeretünk, tudja, ha hármat, és akkor elhidegül irántunk. Csak a ló odaadó szerelmével vagyunk képesek e művészetre. No, ne kacagjanak hát olyan nagyon...

De hagyjuk itt Elizt a Louise kedviért. Az is úrlovarnő és nagy ugrató.

Gömbölyű arc s a legszebb kék szemek, aminőket csak képzelni lehet.

Louise kisasszony a legjobb ugrató Európában, nálánál tán csak a királyné ugrat még jobban, de nem annyi kellemmel.

Egy hosszú, magas, széles asztalt, mely tele van rakva edényekkel, könnyedén ugrat át.

De azért mindennél többet érnek a »néma játékok«, melyeket nagy fénnyel állítanak ki Renzék. Az operettek pompája messze marad el e mellett, kivált mert az illúziót neveli a nagy személyzet s az, hogy robogó fogatokat láthatni a porondon s valóságos csatákat lóháton.

A pazar pompa, melyet a balettszemélyzet kifejt, még a párizsiakat is elragadná.

Hát mi, igénytelen budapestiek?

Nekünk az eszünket veszi el.

A szép Renz Katinka - fájdalom - nincs többé, s Oceánia sem került vissza.

Pedig szép napokat élt itt valaha.

B. E. gróf húszezer forintos ékszert küldött neki egy mosolyáért. S mondják, a mosolynál maradt a dolog.

A gróf kevés volt neki. Hercegre várt. Megkapta a herceget is. Természetesen orosz herceg volt.

Elhagyta. Ilyenek az orosz hercegek.

Szegény Oceánia. Most valami szegény kereskedőnek a szeretője Amerikában s talmi karpereceket visel.

Hanem azért mégis szép élet az - az emlékei miatt.

A LEGSZEBB ASSZONY

A legszebb asszonyhoz indultam el a szerkesztőségből. A legeslegszebb asszonyhoz Budapesten. Persze annyi mintha kimondtam volna, hogy Splényi bárónőhöz.

Az Úri utcán eszembe jutott a külső dekorum kérdése, s sietve fordultam be egy fodrászterembe.

Két ásítozó fodrászlegény nézett rám megüvegesedett szemekkel.

- Barátom! - mondom az egyiknek - látja ön ezt a fejet (már t. i. az én fejemet).

Kissé nagyobb figyelemmel megtekintette fejemet, s bizonyos fitymáló mosoly játszott ajka körül a gazembernek.

- Nézze - szóltam nyájasan -, mit lehetne ebből csinálni?

Még jobban körülnézte a fejemet, de semmi biztatót sem vettem ki az arcából, egészen gépiesen morogta:

- Majd meglássuk. Kegyeskedjék, méltóztasson kérem helyet foglalni.

Leültem s hagytam magamat kínoztatni azzal a rettenetes eszközzel, mellyel mi újságírók is nagy hatást szoktunk elérni néha. (Ne találgassák borotvának, inkább elárulom, hogy: olló.)

Megnyírt, megborotvált, nem hagyott rajtam egy makulányit sem a régi fizionomiámból. Mikor a tükörbe pillantottam, nem ösmertem magamra, csak annyit sejtettem magamról, hogy valami régi, nagyon régi ismerősöm vagyok, csak már ki tudnám találni: honnan?...

Hanem éppen, amint a tükörbe pillantok, hát a tükörrel rézsunt áll egy másik tükör s ez a tükör megint rézsunt egy harmadik tükörrel a mellékteremben, mely hölgyek számára van berendezve, s abból a harmadik tükörből ott pajzánkodik, ott ragyog a Blaháné kedves arca.

- Hát nagysád itt van?

- Itt én, galambom. Mi forgószél hozta ide?

- Borotválkoztam éppen a báróné kedvéért. Oda akartam menni.

- Azért ugyan kár magát költségbe verni... Nem akarok én már férjhez menni - egyhamar.

- De hát mit csinál itt?

- Hát parókát választok, lelkem, erre a nagy fejemre. »A vereshajú«-hoz kell, aztán Szegedre is leviszek egyet.

- Jó, hogy ehhez a ponthoz értünk. Igazán lemegy Szegedre?

- Persze, persze.

- Nono, attól tartok, megint csalódnak a szegediek? Kiírhatom?

- Ki, ki bátran! Hiszen már meg is ígértem a műkedvelőknek. Azaz, hogy mégse írja ki, most jut eszembe, hogy a testvérhúgomat várom akkorra, azaz mégis írja ki, mert már háromszor ültettem föl a szegény szegedieket... Már talán haragusznak is... Richtig! Jó ötlet volna, ha kifütyülnének csupa merő apprehenzióból, ha lemegyek... mert, ne írja ki mégse, kérem, nem tudja az ember, mi jöhet közbe. Igazi pesti előadás lenne... Tamássy is ideérkezett, no talán bizonyosan lemegyek mégis arra a kedves Szegedre. Hát csak írja ki, kérem, bátran.

- Majd a Hatvani utca végén mondja meg. Az lesz az igazi.

- Odáig akar kísérni? No, nem bánom hát. Legalább elmondja útközben, miféle publikum az a szegedi? Maga úgyis tudja. Ott kódorgott köztük. Még most is rajta érezni a paprikaszagot.

Összehúzta finnyásan pisze orrocskáját, mely úgy nézett ki azon a tündér arcon, mint egy kis rózsaszínű kagyló.

- Az bizony nagyon lelkes publikum, amelyik úgyszólván rátermett a népszínműre. Egy kicsit el vannak kényeztetve, de hiszen a bárónő éppen azt szeretheti: az elkényeztetett ember tudja legjobban megbecsülni a jót.

- Sok szépet hallottam én is róluk. Halmay, Ujházi, Vizvári ki nem fogynak a dicséretükből... Hát ugye nem olyanok, mint a kolozsváriak?

- A kolozsváriak? Azok barbárok, nagysám. Azok mindig a magok ismerőseit tartják a legnagyobb művészeknek - ha Pityi Anna a primadonnájuk, akkor az a legnagyobb művésznő. Éppen olyanok, mint a paksiak, kik azt mondják, hogy »Londonban sincs olyan harangláb, mint az övék«.

- Aztán az vigasztal, lássa, ezen a Szegeden, hogy ott nincsenek firtlik.

- No, ott ugyan magja sincs.

- Mert ahol ilyenek vannak, ott mindig véletlen a siker. Ott a művészetet mindig megbuktatják a »stiklik«.

- Nem értem, miért haragszik a szegény fertálymágnásokra?...

- Nem haragszom én, galambom, csak lenézem őket.

- Persze, mert igazi mágnásnő?

- Ugyan hagyja el kérem... Mi komédiások komédiások maradunk a hétágú korona alatt is. Apropos! Vannak-e Szegeden szép lányok?

- Vannak bizony! Hanem annak ne örüljön, mert ha nekik volnék, kifütyülném nagysádat...

- Ugyan már mért?

- Azért, mert egy percenttel mindenik esik a szépségében.

- Énmiattam? Szegények!...

- Ne sajnálja őket... A gazdag veszthet... Marad még nekik elég.

- Hát a királyi biztos jár-e színházba?

- Jár éspedig mindjárt ott ül a színpadnál. Sőt még azt is elárulhatom, hogy jó lesz tőle óvakodni.

- Olyan hamis még?

- Nem; de olyan nagy kritikus. Igazi portentum s csalhatatlan az ítélete a színügyekben.

- Honnan tudja?

- Hát egyszer járt ott egy szép színésznő, akit maga is ösmert, akinek valaha érdekes viszonya volt egy gróffal.

- Jaj, de csacska maga! Annyi mintha kimondta volna. No, folytassa.

- Hát mikor mi a legjobban magasztaltuk az újságban, Tisza azt a találó megjegyzést tette rá: »Addig tart a művészete, míg a ruhái el nem kopnak, amiket a gróf vett neki.«

- No, és?

- Elkoptak a grófi ruhák... s az idén már nem magasztalták a szegedi újságok.

JÖN-E BLAHÁNÉ VAGY NEM?

Tisztelt szerkesztő úr!

Ma reggel, minthogy esős idő volt, bejöttem a szerkesztőségbe s miután átnéztem a Göczel-ügyet, mely most legjobban érdekel, a két szegedi lapot vettem elő s láttam, hogy önöknél most az a fő kérdés: jön-e Blaháné Szegedre vagy nem, sőt erre nézve a két lap ellenmondásban van. Annyira beleéltem magam az önök helyzetébe, hogy magamat is érdekelni kezdett a dolog - s megnyomtam a telefon-gombot.

Ezen önök érdekében tett interjúvolást közlöm hát szóról szóra.

- Kérem báró Splényi Ödönnel összekötni - mondom a központba.

- Azonnal - feleli az összekötő kisasszony vékony hangja.

- Halló! - hangzik a Blaháné szállásáról még azon másodpercben.

- Ki van a telefonnál?

- Én, Blaha Lujza.

- Nagysád van ott?

- Ki beszél?

- A Pesti Hirlap. Tudni szeretném megy-e Szegedre vagy sem? És ha megy, mikor megy?

- Éppen most voltak itt a szegediek. Nem adhattam nekik határozott választ. A jövő heti repertoártól függ. Ha lemegyek, üzenni fogok magának. De valószínű, hogy nem fogok üzenni.

Így áll a szegény műkedvelők szénája, akikre elég hiba olyan nagyon haragudni, hol az egyik, hol a másik újságban.

MIÉRT SZERETI A KIRÁLY GR. ANDRÁSSYT?

A jeles magyar államférfi, mindenki tudja, oly nagy mértékben élvezte az udvar és a király szeretetét, mint csak igen kevés halandónak jut. Mert a királyok, ha nem szűkmarkúak a kegyek osztogatásában, de mindenesetre szeszélyesek és nagyon változékonyak.

Az, aki akasztófára volt ítélve, majdnem herceggé lesz ugyanazon uralkodó kegye folytán, ki a halálítéletet írta alá egykor! Csak a szerelemben egy lépés a gyűlölségtől a vonzalomig, a politikában nagy út, tengerek szelik keresztül.

Andrássy mostani szereplése, vagyis az, amely neki tulajdoníttatik, komikus, és csak a hírlapok üres fecsegésén alapszik leginkább. E hírlapi kacsákat legfeljebb a király Andrássy iránti vonzalma hizlalja, mely lépten-nyomon nyilvánul, de e vonzalom korántsem azt jelenti, mintha a Haymerle háta mögött együtt csinálnák a politikát; a vonzalom tisztán egyéni, de éppen mert semmi köze a politikához, sokkal becsesebb lehet Andrássyra nézve.

A gróf »viselkedése« (mert egyéb szó alig illik rá) annyira nem komoly és annyira nincs politikai színezete, hogy az udvarnál is nem egy élc röppent el kivált romániai útjára vonatkozólag, amit őfölsége is rendesen megmosolyog, mert nagyon szereti, ha a grófról beszélnek.

- Andrássynak mindég kell lenni egy királyának - mondák az udvari urak -, ha más nincs, jó neki a romániai is.

De ha a tréfát szívesen is, a gúny és kicsinylés szavát nem engedné meg a király kedvence iránt. Aminthogy senki nem is teszi.

Midőn megjött Mezőkövesdre a sürgöny, hogy Andrássy is jönni fog, a király így szólt:

- No, urak, jó hírt mondok, társaságunk pompásan megszaporodik: Andrássy gróf jön.

S maga táviratozott Miskolcra, hogy Andrássynak valami jó, kényelmes szállást keressenek azonnal.

De hát ez még csak mindannak a konstatálása, hogy a gróf grata persona. Pedig a feladatunk az: elbeszélni, miért.

Kevesen tudják a valódi okot, de mégis elegen. Ma már a nagyközönség is tudhatja legalább nagyjában.

Mikor az Andrássy-minisztérium kineveztetett s őfelsége megkoronáztatott még mindig bizonyos bizalmatlanságot érzett a magyar államférfiak ellen, s Andrássy is észrevette azt.

Egy ízben őfölsége maga elé hívatta s tanácsát kérte egy dologban, amit szeretne, ha ő a parlamentben keresztülvinne.

- Nem tehetem, fölség - mondá Andrássy elkomorodva - ...ez rettentő akadályokba ütköznék.

- De hátha keresztülvihetné ön... - szólt a fejedelem rábeszélőleg.

- Esedezem fölségednek, hagyjon föl ezzel a tervvel, én nem vállalkozhatom rá.

S ezzel meghajtotta magát hódolattal és visszavonulni készült.

- De legalább ígérje meg, gróf...

Andrássy megfordult erre a szavakra s hévvel felelte:

- Fölséges uram! Megtenni könnyű, de megígérni nehéz.

A király megértette Andrássyt s napokig emlegette környezetének. »Ez egy perfekt gavallér ember. Nekem az eddigi minisztereim mindent megígértek, de semmit sem tettek meg; ez az egyetlen, aki nehezebbnek talál egy ígéretet tenni, mint azt beváltani.«

Még egy másik eset is nagyban hozzájárult, hogy a király szíve mindjobban megnyíljék Andrássynak.

Egy napon, midőn még ő volt egyszersmind a hadügyminiszter, sürgöny érkezett Bécsből, a királytól, hogy a Lajta melletti Brucknál ezen meg ezen a napon nagy hadi gyakorlatok lesznek, mely időre történjenek meg haladéktalanul az intézkedések, hogy nehány honvédszakasz is oda összpontosíttassék.

Andrássy éppen lázban feküdt betegen, midőn e rendelet leérkezett, azonnal összehítta a miniszteri tanácsot szobájába. Az összes miniszterek megegyeztek abban, hogy ennek a rendeletnek nem lehet engedelmeskedni az alkotmány ellen.

- De hát akkor rögtön Bécsbe kell menni valamelyikünknek, őfelségét informálni. Ki vállalkozik rá?

Horváth Boldizsár egy ablaknál állt s annak a függönye mögé húzódott, hogy ne is lássák; Gorove kijelentette, hogy halaszthatatlan teendői vannak itthon; a szelíd Eötvös elsápadt; Wenckheim pedig izgatottan dobolt gyűrűs kezével az asztalon.

Nagy némaság állott be.

- No, hát akkor elmegyek én - mondá Andrássy.

- De hiszen fekvő beteg vagy.

- Nem tesz semmit. Este indulok.

Azonnal sürgönyileg kért kihallgatást a királynál. A válasz visszaérkezett: őfölsége másnap 11 órakor fogadja.

- Fölséges uram - mondá a miniszterelnök a kihallgatáson -, a fölséged rendeletét nem lehet teljesíteni.

- Hogyan? Ön mondja ezt nekem, gróf? - kérdé őfölsége ingerülten.

- Nem engedi az alkotmány, fölséges uram!

- De hát nem én vagyok-e az alkotmány szerint is a legfelsőbb hadúr?

- Igenis az, és fölségednek joga van, ha parancsolja, minden honvédet fölakasztatni holnap odahaza, de csak egyetlenegyet is kivinni a magyar területről, joga nincs.

A király reánézett a miniszter fölhevült, lángban égő arcára, s lecsillapodva szólott:

- Ha így áll a dolog, kedves Andrássy... akkor hát jobb lesz ugye visszavonni a rendeletemet?

E két határozott s - mint őfölsége nevezte - becsületes föllépés alapította meg Andrássy Gyula renoméját királyunk előtt, ki nem veti meg az igazmondást, hanem, mint valami ritka fehér hollót, nagy becsben tartja.

A KIRÁLYNÉRÓL

Egy jó barátom lakik Gödöllőn, gyakran meghí oda, szép fecsegő húgai vannak, azok mindent megtudnak, s azok nekem mindent elbeszélnek, hogy a magyar királyné mit csinál.

Pedig már nem mai asszony az a királyné, s nekünk, kik még a tradíciókkal vérünkben hordjuk annak a szükségét, hogy legyen egy fenséges asszony, ki a többiek fölött áll, kinek korona fénye sugárzik szép fejéről, kinek szelíd, nemes arcát oda képzeljük a zászlókra, nekünk - mondom - talán sokkal jobb volna már erre a célra Stefánia.

De ez csak következtetés, mely bizonyos kombinációk alapján kijön mint végeredmény, mint numerus. A királyné már nagyanya, a királyné már négy év óta túl van a negyvenen.

Bolond beszéd! Ki emlékeznék erre? Ma még úgy látjuk őt, kik gyermekkorunkban álmainkba szőttük gyönyörű arcát, finom alakját, a képekről, mi még úgy látjuk őt fiatalon, hódító szemeiben a csillagokat, márvány homlokán a fönséget, keskeny, szabályos arcán a bűbájos mosolyt. Mosolyt, mely de sokszor hozott az egész nemzetnek tavaszt!

Nevét csak úgy ejtették itt ki Magyarországon, mint egy szentét. A legdurvább férfi szava is lágy lett, mikor ezt mondá: »Erzsébet királyné«, és a legkérgesebb szív is nagyot dobbant, ha őróla beszéltek. Csillagos éjjeleken, suttogó folyású fényes vizek partján arról álmodozott az ifjú, vajon mit csinálhat ilyenkor a magyar királyné? Még távoli országokban is, az út porában vágtató lovas, ha míg lova viszi, képzeletét eleresztette szabadon, odament az a magyar királynéhoz: hogy az ugyan miről gondolkozhatik ilyenkor.

Magyar királyné? Igen ő már az volt, mikor még a férje csak »császárkodott«. Tiszteltük őt. Nem! Imádtuk? Ez is kevés. Mindnyájunknak közös szerelme volt.

Egy ideál, mely millió álomban ott van... egy ragyogó kép, mely a szivárványtól veszi a színeket. Ami bűbáj van a természetben, ami andalító van a mindenségben, ami zsibong, ami altat, ami pilláinkat megnehezíti, ami vérünket szétszökkenti, ami mintha a nap lecsapódna a földre, fénnyel önti el a rögöt, az mind egy név volt, az »Erzsébetünk« neve.

Hát megöregedhet-e valaha ez a név? Lekophatik-e valaha zománca? Lesz-e még királyné egyszer... hogy ne ez legyen a legszebb, legédesebb - nekünk?

Milyen büszkék voltunk rá, hogy ő a legszebb. Ha megszólalt édes hazai nyelvünkön csengőn, kellemmel, szavát átadta férfi az aggnak, az agg a gyermekeknek, és járt a szó faluról falura, szájról szájra, és mindenik szava után, mintha mindenkihez intézte volna azt, mindenkinek bizalmasabb ismerőse lett. Ott lakott ő a szívekben, koldusok, polgárok, parasztok és nemesek szíveiben. Tizenöt millió palotája volt: a leggazdagabb királynő a földön.

De már is messze vitt hevem - pedig nem akarok udvari író lenni, hanem csak úgy egy kicsit elpletykálni, hogy mit csinál Erzsébet királyné Gödöllőn.

A többi magas urasággal nem törődöm. Azok úgyis roppant egyformák, éppen mint a királyné ruhái, a szín, a szabás lehet más, meg a díszítés, de a derék mindég ugyanaz. Az udvari embereket is mintha valami gyár szállítaná őfelségeiknek.

Kiborotvált arccal, feszesen járnak, ki fekete frakkban, ki veresben, elmondják a sztereotip hízelgéseket és bókokat. Ők csak sakkfigurái a sablonszerű udvari élet külső részének.

A királyné korán reggel már fönn van és könnyű reggelije után kilovagol, rendesen csak egy lovász kíséri, az is messziről. A természetet nagyon szereti, a szebb fekvésű pontoknál gyakran megáll s nehány percig elábrándozik - aztán amilyen gondolatai támadnak, aszerint vagy szilajon nyargal, vagy pedig elereszti a kantárt s lépésben viszi kedves terhét »Lory«, a kedvenc paripa.

A lovaglás után már a »hivatalos szobájában« várja az elegáns báró Nopcsa, egy csomó aktával és levéllel a kezében.

A királyné némelykor türelmetlen, a sok ügy és kérvény kifárasztja, s gyakran szól közbe.

- Csak rövidebben, kedves báró... rövidebben.

De néha megragadja figyelmét, jó szívét egy-egy eset s ilyenkor aztán egészen belemelegszik, belemerül.

Ha semmi kérvény nem érkezik, kedvetlen, úgyszólván szomorú, s nem egyszer szegzi gyanakvólag még mindig szép szemeit a báróra:

- Önök nem terjesztenek elém minden kérvényt. Mindent tudni akarunk.

A folyó ügyek végeztével a lapok tartalmáról referál Nopcsa.

- Ezek a magyar újságok mindég annyit írnak rólam - jegyzé meg egy alkalommal -, a bécsiek csak ritkán.

- Mert itt jobban szeretnek fölséged felül olvasni.

Gyakran értesül olyan személyére vonatkozó hírekről is, amik egészen tévesek, de nem kívánja azokat megcáfoltatni, csak igen kivételes esetekben.

- Mi úgyis üvegházban élünk - mondja mosolyogva -, az embert éppen nem bosszanthatja az, hogy nem jól látnak be.

Nopcsa távoztával Mária Valéria főhercegnővel foglalkozik, vagy ő megy át lakosztályába, vagy az jön át kis barátnőjével: Aglája hercegkisasszonnyal.

A királynő legelevenebb e gyermekkel s Kornis grófnőnek nem egyszer mondja: »Irigylem önt, hogy mindig Valériámmal lehet.«

A kis Valéria előhozza babáját, melyet az angol királynőtől kapott, s addig-addig pirongatja a felséges asszony, hogy már nem illik a babával játszani, hogy maga is beleelegyedik és az angol baba staffirungját szedegeti ki a kis szekrénykéből.

Ha vadászat nincs, ebéd után lovardájába megy a királyné, ott fölgyújtják a gázakat, a zenekar csakhamar helyén terem egy csengettyűszóra, s elkezdődik a legkedvesebb mulatsága - a műlovaglás.

Négy dresszírozott lova van, melyekkel bámulatos tökélyre vitte, különösen az ugrásban. A magáncirkusz gyönyörűen van berendezve, közepütt szőnyeg virágokkal, lombokkal.

Gyönyörű látvány, amint kipirulva, lángoló arccal vágtat a ló hátán kecsesen, délcegen Magyarország királynéja.

A paripa, mintha érezné, hódolattal, odaadással viszi, s mikor puha kezével megsimogatja sörényét, térdre rogy a kegy súlya alatt...

E napokban egy szegény asszony kuncsorgott a palota kerítése előtt, melyet csak egy Pest megyei hajdú őriz (vén ügyetlen ember, ad captam: szegedi hajdú).

- Mit akar az a szegény asszony? - kérdé a királyné, s Meiszel kisasszony azonnal intézkedett, hogy megtudják.

- Azt állítja, hogy fölségeddel akar beszélni, mert az olyan bizalmas dolog, amit csak fölségednek mondhat el.

- Eresszék be.

A gödöllői asszony be is akart jönni, nem is, mert két zsák búza volt a kerítéshez támasztva, s azon mesterkedett, hogy hát azt is vigyék be utána.

De csak mégis elszánta magát a zsákokat ott hagyni és a királyné elé járulni, hol is térdre borult.

- Keljen föl, jó asszony, és mondja el mit kíván? - szólt a királyné szelíden.

- Hát semmit sem kívánok, tekintetes asszonyom, hiszen tudja, hogy miért jöttem...

A királyné intett, hogy nem tudja.

- Oh, lelkem! oh, galambom! Hát én a Szücsné vagyok, az öreg Szücsné, akinek két köböl búzát, vagy hogy lisztet adott kölcsön újig a kisasszonyka a télen. Hát azt a búzácskát hoztam el, egy véka interéssel. De mondok, magam adom én azt át a tekintetes királyné asszonynak, mert ha keresztülmegy, mondok, ezeknek a nagyságos uraknak a kezén, egy szemet sem lát abból a királyné.

Őfelsége nevetett, a várnagy azonban csakugyan visszaemlékezett arra, hogy ennek a szegény asszonynak két zsák lisztet adott kölcsön Mária Valéria, akinél audiencián volt a télen.

A királynét rendkívül mulattatta a kis epizód s megmagyaráztatta magának, mi az az újig (hogy míg az új termés meglesz), aztán odaajándékozta a szegény asszonynak a két nagy zsákot, mely ott fehéredett a fejedelmi kerítésnél.

- Megköszönöm alásan - mondá a szegény asszony hálálkodva -, az Isten is megáldja, de én nem kívánom... Mert csak osztán baj ne legyen belőle, ha a király hazajön!

IGAZÁN SZEGEDEN VAGYOK-E?

Az ilyen kirándulásoknak, aminőket én teszek, az a vége, hogy az ember tíz napi távollét alatt elrontja az egészségét s mire hazaér, ott találja tízszer fölírva az ajtón levő táblácskán: »Kerestem. Kohn.«

E végeredmény megsemmisítő öntudatával esem neki a Szeged és környékbeli élvezeteknek, amelyekhez foghatót csak a szülőföldjén élvezhet az ember.

Sárguló, kopott ruhájában is szép a róna, s mintha folyadékká vált szivárvány lenne, tündöklő a Tisza. Ismerősen szólít, még tán mosolyog is.

A várost keresem. De a város nincsen. Ezeken az utcákon én sohasem jártam, ismeretlen házak idegenül meredeznek úrias homlokukkal. Olyan előkelők és olyan hidegek...

Itt-ott megösmerek egyet-kettőt. Ni, ez még a régi! A rozzant lépcsők, a fakó zsaluk... Hanem a szép szőke fej és a virágcserepek... azok már nincsenek sehol.

Szabadulni vágyom a falak közül. Azt keresem, amit elhagytam. Meg kell lennie valahol. Magam sem tudom, mit keresek, de lelkem kielégítetlenül marad. Megyek ki a szabadba egyedül. Egy pontot találnom kell, okvetlenül találnom kell egy pontot, mint Archimedesnek, ahonnan ráösmerhessek az én kedves Szegedemre.

Megváltom a jegyet az újszegedi hídon, amelyre föl van írva, hogy »egy gyalog személy«.

Nos, ez az én igazi titulusom. - Rövid, de velős. De 'iszen mégis elmés ember ez a Zombori Tóni!

Megfordulok a hídfőnél élénken, ha ott van-e még a szögletházon a »Halpiarc« szó. No, csak legalább ez lenne ott, hogy összekössön múltam emlékeivel. De ez a vékony cérnaszál is leszakadt, az utcáknak is más, modernebb neve van azóta.

Hát a túlparton?

Nem áll már ott a Torontál megyei pirospozsgás hajdú, hanem egy rettenetes sovány alak veszi át a jegyet. Így nézett ki a halál - fiatalkorában! De nem is nézem; szemem mohón keresi a ligetet. Milyen öröm! Bejárom az utakat s találgatni fogom a porban, hogy ez meg az tán éppen a Borcsánk picike lába nyoma... Hol zöldebb a gyep, ő lépett arra, hol megperzselve zsugorodott össze sárgán a lomb, ő nézett arra.

Se gyep, se lomb, hanem egy óriási gödör. Kazal rögökből és piramis sárból. A sok ember úgy nyüzsög, mintha egy nagy sírt ásna valakinek.

Sötéten hömpölyög előttem ez a kép s nem bírok többé szabadulni tőle. A fúrás-faragás zaja, a tompán kongó kalapácsütések, s amint dübörögve lezuhan egy-egy deszka, mintha óriási temetés lázas előkészületei volnának. S hozzá még a haldokló természet szomorú melancholiája, az őszi napfény fájó mosolya, a hervadás és a pusztulás benyomásával hangol le.

Visszafordulok, az én ligetem nincs meg többé. Erre, ami van, erre én nem emlékezem.

Szomorúan jövök vissza nagy veszteségemmel. A megtépett emlékek olyanok, mint a megtépett szárnyak. - A legfényesebb tollaim elhulltak. Szegedre jöttem, de nem találom Szegedet többé Szegeden.

Igaz, hogy újabb, igaz, hogy szebb, de nem ismerős. Mikor fiatal voltam, sokszor megláttam valakinek az arcán egy olyan szeplőt, mint aminő a szeretőm arcán volt s ez az egy ismerős csúnya szeplő gyönyörűvé tette azt az idegen arcot is.

Hát bizony csak ilyen ismerős szeplőket találok már én itt. Azokat keresem, azok bájolnak el engem. Egy-egy régi kerítés, amott egy nagy téglarakás. (Szegény János botlott meg egyszer benne.) Néhol a ház át van alakítva, de az ócska kapu megmaradt (azt egyszer nekigyürkőzve beszakítottuk erőszakosan).

És az emberek... nos, az emberek megvannak, hanem egy vonással valamennyi öregebb lett. Az az egy esztendő odaült minden arcra,... megösmertem, ők azok, de mégsem egészen ők.

Csak eszem tudja, hogy Szegeden vagyok, csak szívem érzi, hogy itt kell lennem, de szemem nem látja, s bizonyos köd födi el eszem és szívem elől is.

Bebarangolom egyik végétől a másikig a várost, s mindég tűnődve hökkenek meg, ha csakugyan nem képzelet játéka az egész, igazán itt vagyok-e vagy nem?

Talán, ha majd a gázak kigyúlnak? Hiszen az én teóriám az, hogy az ebéd semmi egyéb, mint küzdelem a feketekávéhoz, a nappal pedig semmi más, mint küzdelem az estéhez. Az éj az én királyném, aki ösmer, aki szeret, aki nekem nappali fényben mutogat meg mindent bizalmasan s vállamra hajolva, holló-fekete hajával elföd.

Nem! Még a gázfény mellett sem érzem, hogy Szegeden vagyok. A kétség pajzánkodik velem, s apró fátyolokat ereget szárnyai alól, amik homályossá tegyék a látkört.

Unalomból a színházba megyek, pedig föltettem magamban, hogy vidéki előadással nem rontom meg többé illúziómat.

Beülök, de nem a régi páholyomba. Ki tudja, kié az most? Másutt kell keresnem tanyát.

A páholyok most is úgy tele vannak, mint azelőtt, de csak imitt-amott ül egy-egy ismerős. Azok fölveszik látcsöveiket, megnézegetnek és leteszik. Aztán eltűnődnek rajta, hogy vajon honnan is ösmernek; látszik az arcukon, amint kitalálják, vagy ki nem találják.

Én is hidegen nézek ide-oda és nem érdekel semmi, bágyadtan dűlök hanyatt székemen, és fáraszt, ha valaki megszólít.

Csak már felgördülne a függöny.

És amint felgördül, be sok idegen nép lép ki a deszkákra.

Ejnye, de csinos ez! Ágainak vannak ilyen nőalakjai. Az asszony, aki öl! Dumas híres mondata akként illusztrálva, hogy egy asszony bolhát öl a mutató és a hüvelykujjával. Az orra olyan, mint Pulszky Polyxenáé, a termete Ceresé. Van benne valami a telivér erdélyi nőkből. Igazán érdekes arc, mert nem mindennapi. Ha valamivel élesebb volna az ajkszegletek karakterisztikus vonása, valóságos kaviár lenne.

És jól is játszik... Azazhogy merészen. A hangja nem szép, de van benne valami különös íz. Ilyen lehetett Nana mint színésznő: eleinte, mint asszony: későbben.

Vajon kicsoda? Megnézem a színlapot, Abonyiné.

Ah, hát ez az Abonyiné! A nevét már hallottam. No, hát legalább láttam már Abonyinét is.

A második első primadonna is idegen. Feltűnően hasonlít arcban egy idevaló szőke kisasszonyhoz. Nézzük meg, ott ül-e a szokott nagy szöglet-páholyban? Csinos termet, az arc meg kellemes. Egyike azoknak az arcoknak, amikre gyorsan ráununk, s amiknek nagyon illik a »Bebe csokor«, az elbájoló Bebe csokor.

Ez Veresné. A mi kedvencünket, a Halmaynét fogja pótolni. Milyen idők! sóhajtok vissza. Mikor még Halmayné is tetszett!

Ha az ember öregszik, finnyás lesz és válogatós... és semmi sem elégíti ki.

Ásítózva nézek végig a nézőtéren és színpadon, egy alaktalan tumultussá folyik össze szemem előtt minden, a nagy csillár fénye mintha milliárd apró démon lenne, őrült táncot jár a teremben, semmit sem látok, semmit sem érezek... csak azt, hogy unatkozom.

De íme, egyszerre csak kilép a színfalak mögül egy legény cifra fehér szűrrel, mely alul szürke selyembélés kandikál ki.

Az a szűr, amint nézem, egyszer csak elkezd mosolyogni, nevet rám, mintha ismerőse volnék, gallérja vígan hajladozik, mintha integetne, tulipános csücske mintha szólítgatna.

Élénken emelem föl fejemet. Szemem fölcsillog, arcom kipirul az örömtől. Nini, az Aradi-ruhatár díszdarabja! Hiszen itthon vagyok... Szegeden vagyok.

...A szegényes csillár pazarul ontja fényét, tündökölnek az arcok, s amint szertenézek a páholyokban s lent a földszinten, ott ülnek barátaim hosszú sorban s nyájas üdvözletükből a szeretet sugárzik.

Az Isten áldja meg azt a szürke vén szűrt, melyen nem fogott a rekonstrukció!

A TÉKOZLÁS

Tíz esztendő óta jöttünk csak rá még, hogy sokkal többet költünk, mint amennyi pénzünk van. Nem is könnyű dolog volt észrevenni a tejjel-mézzel patakzó ország szülötteinek, kik hozzá voltak szokva, hogy minden rendelkezésükre áll e földi világon, haláluk után pedig égbe viszik őket az angyalok. Külön istenük volt (a magyarok istene), hát mért ne költhetnénk bátran, majd visel az gondot ránk!

Nem is volt soha semmi bajunk. Ha valaki elköltötte a pénzét és mindenét, nem valami nagy baj volt, maradt a többinek még. Vagy örökölt az ember, vagy beleházasodott valami jómódú familiába.

Mikor egy magyar államférfiú kimondta, nagy pátosszal, hogy az ég boltjára kellene fölírni, lángoló betűkkel: »takarékosság«, hadd olvassa mindennap minden ember, megmosolyogtuk. A frázisok korában éltünk és a frázisok nemzete vagyunk. Hát azt gondoltuk, hogy ez is csak egy nagy frázis s ha utána kiáltjuk a szokásos »éljen«-t, egészen eleget tettünk honfiúi kötelességünknek.

Hanem hát egy idő óta kezd nagyon hátba ütögetni ez a mondat, hogy »a takarékosságot az égboltra kellene fölírni«, és hogy azt akkor jobb lett volna nem fölírni... (mert fájdalom, sokan nem tudnak olvasni azok közül, akik költeni jól tudnak), hanem figyelmesebben meghallgatni.

Összes mizériáink abból származnak, hogy a jövedelmünknél többet költünk. Már az is baj lenne, ha annyit költenénk, mint amennyi a jövedelmünk, (az angol ember lelkiismereti furdalásokat érez, ha évenkint nem tehet valamit félre), dehát mikor még többet költünk!

Szóljuk a kormányt, a mostoha időket, panaszkodunk kis jövedelmeink miatt, de azért adjuk az urat. Tudósaink könyveket írnak, államférfiaink beszédeket tartanak annak kiderítése céljából, hogy miért szegényedik a magyar középosztály? S amint a könyveket írják és a beszédeket deklamálják, ők maguk is egyre szegényednek, mert nem takarékoskodnak.

Egyik ezt az okot süti ki, másik is fölhoz argumentumokat, és azt mind igen érdekes lehet elolvasni, de azért mind nem igaz az, összes ziláltságunk oka az, hogy nem vagyunk takarékosak. Vagy ez van benne ezekben a könyvekben és beszédekben, s akkor elég lett volna egyetlen szó, vagy nincs ez benne, és akkor egészen fölösleges okoskodások.

De hát fatalisták voltunk örökké, nem tudtuk elhinni s még ma sem tudjuk, hogy minden ember a saját szerencséjének a kovácsa, azt tartjuk, hogy akit az Isten egy garasra teremtett, csinálhat az amit akar, sohasem lehet két garasa, ha pedig a jó szerencse kegyeli, még a lyukas hídon is pénzt találhat.

Ázsiai természetünk jellemző vonása ez, s míg ki nem veri belőlünk a nyomor, a végszükség, addig a fejetetejére állhat a kormány és a törvényhozás egyaránt. A tékozlás ellen nincs arkánum.

Lehetetlen, hogy itt eszembe ne jusson a török dal:

»Jó dolga van annak, kinek semmije sincs,
Nyugodtan fekszik, nyugodtan kel,
Nincs rá semmi gondja, mit hova dugott el.«

Akárcsak allúzió lenne ez a nóta. A fölfogás édes magunkra vall.

De az ilyesmi jó volt régente, a XIX-ik század keretébe már be nem illik. Ma már ki lehet mondani, hogy elpusztul az a nemzet, amelyik nem takarékos.

De ezt a nemzeti takarékosságot nem úgy értjük, hogy egyedül csak Szapáry miniszter legyen takarékos s krajcáros szivart szíjon, mint hajdan Duschek, hanem legyen takarékos minden egyes állampolgár, mert ezen nyugszik a családok jólléte, s a családokon nyugszik az állam.

Ha csak egy kis statisztikai bepillantást teszünk ide velem, meggyőződünk róla, hogy sehol sincsenek olyan laza, szomorú viszonyban a családok, mint Magyarországon.

A családi életet itt senki sem veszi komolyan. Az emberek élnek mátul holnapig, s az a ledér fölfogás jut érvényre, hogy »aki utánam jön, csukja be az ajtót«.

Itt az humoros, jóízű mondás, ha valaki fölemlíti, hogy őneki ugyan nem fog kelleni testamentumot csinálni, mert csak az adósságot örökli a családja. Más államokban megvetik az oly embert, aki úgy áll; itt joviális, becsületes embernek tartják.

Sajátszerű fölfogás ez, mely a pénzszerzést és vagyongyűjtést ellenszenvesnek tünteti ki s mintegy hízeleg a tékozlásnak, mert aki többet költ, mint amennyit keres, az nálunk nem »haszontalan fogyasztó« (pedig ez volna igazi neve), hanem gavallér.

Angliában, ahol pedig gazdagabbak az emberek, majdnem a fele (42 percent) biztosítja családja javára az életét, nálunk alig 4-5 percent s ezek is többnyire nem magyar születésűek, mert ezek sohasem akarnak megkomolyodni, még mindig bennök van a nomád vér, a jövővel nem törődnek s a polgárosult intézményekből a magok hasznát kihúzni nem bírnak elég fogékonysággal. Nemhiába hangsúlyozta egy híres közgazdász, hogy az életbiztosítás a nemzetgazdaság egyik főtényezője, mert valóban a legnagyobb jólétnek örvendő Angol- és Franciaországban van ez leginkább elterjedve.

A luxus, a rangvágy és a könnyelműség e betegségnek, amelyet festek, a legfőbb szimptómái. E három dolog körül forog mindaz, amit majd ezen név alatt panaszlunk, hogy az »átkos közösügy«, majd hogy »nehéz időket élünk«.

Nálunk a kétszáz holdas ember úgy él, mint a négyszáz holdas, a négyszáz holdas pedig mint a mágnás, mindenik többet mutat, mint amennyi, de azért szomorú is az ilyen táncnak a muzsikája: a dob, mely az udvaron előbb-utóbb megperdül.

Ez alul nem ment senkisem, mert ez már megrögzött nemzeti betegség.

Egyszer Deák Ferenccel történt. A tollkését Zalaegerszegen feledte, a vendéglős asztalán, ahol ebédelt.

Amint észrevette a hiányt, rögtön sürgönyzött egyik ismerősének, hogy menjen el a vendéglőbe, s ha megvan ott még a bicskája, kérje el és küldje le azonnal Pestre. Az ismerős éppen nem volt odahaza, tehát nem tehetett semmi intézkedést. A türelmetlen Deák ennélfogva mégegyszer sürgönyzött, de most már a vendéglősnek.

Az aztán visszafelelt azonnal, hogy a színét sem látták a bicskának.

Éppen egyszerre nyitott be Somsich a sürgönnyel. Deák panaszkodva említé, hogy a bicskája most már oda.

- Talán valami emlék volt?

- Nem az, egy forintért vettem a Váci utcán.

- Hát a sürgönyzés mibe került?

- Egy forint hatvanba.

- S most még sincs meg a bicska. Nem tudtál inkább egy újat venni?!

- Tudtam volna biz az... - mondja az öregúr elgondolkozva -, ha magyar ember nem volnék. De így eszembe se jutott.

Pars pro toto. Ez a kis epizód magán hordja mindnyájunk karakterét. Se gazdálkodni nem tudunk, de meg a beosztáshoz se értünk. Gondolkozás, számítás nélkül vegetálunk az életben, magunkkal és családjainkkal nem törődve, hanem mindig sóhajtozva várva a jobb időket - de vajon honnan, miféle alapon?

Élünk mától holnapig.

Ezért függ fölöttünk az a nagy, sötét kérdés: ha vajon élünk-e holnap?

1881
PESTI HIRLAP

JOBB A MÁSÉ

A lelkesedés nálunk az a mesebeli zseb, amelyikbe ha ezer kéz nyúl is, még az ezeregyedik is talál valami megmarkolni valót. Terem itt elismerés bőven mindenki számára, aki idegen.

A kis nemzetek sajátsága, hogy mindent megbámulnak, mindent rendkívülinek találnak, tapsra mozdítja meg kezeiket minden feltűnőbb mozzanat, éppen mint a kisvárosi színházakban a karzati publikumot.

Pedig a nemzetekben ha nem szabad is elbizakodásnak lenni, de kell hogy legyen önérzet, méltóság és bizonyos mérséklet: mert ezek összetételéből támad az erő.

Igaz, hogy az ily nemzeti erő gyakran, hogy úgy mondjuk optikai csalódás, látszat: de a látszat sem megvetendő bizonyos körülmények közt, mert a vadóságnak árnyéka.

S ahol az árnyékot látják sokan, ott kell, hogy legyen hitök szerint a test is.

*

A hitre épül sokszor a nemzetek tekintélye. Senkit sem tartanak nagyobbnak, mint saját ő magát; az egyén szerénysége, ha egy nagy összességbe vitetik át, nem lesz erénnyé, de gyöngeséggé.

Ez a mi gyöngeségünk ki-kivillan minden lépten-nyomon.

Míg a saját kiválóbb férfiainkat észre nem vesszük, addig a külföld jelentéktelenebb embereit tömjénezzük, s mintegy meglopva a magunk embereinek koszorúit, két kézzel szórjuk azokra, akik azt tán kicsinylő ajkbiggyesztéssel fogadják. Ott van - hogy többet ne említsek - a Sacher-Masoch fogadtatása, vagy Bodenstedté, mely utóbbit az egyetemi rektor ment fogadni annak idején, a vasúti indóházhoz.

Ott van a Levinszky példája, ki eljött ide s nagy lelkesedés között szavalta el németül azoknak a költőinknek a gyönyörű verseit, akik közül némelyeket itthon észre nem vettünk.

*

Sok példát említhetnék még, de a példák gyűlöletesek, s különben is csak azt mutatják mind, ami kétségtelen, hogy ezen nevetséges kiskorúság megvan bennünk.

Legújabban a Nemzeti Színház tagjai küldenek ismét ezüst koszorút Bécsbe Sonnenthal számára, kinek huszonötéves jubileumát e napokban fogják ünnepelni a bécsi Burgszínházban.

Sonnenthal kétségkívül jeles művész, a németeknek nagy örömük telhetik benne, mi is elismerjük őt, - de nem értjük: miért a testületi ováció?

Hiszi valaki, hogy ezt valamikor viszonozni is fogják a bécsi kollegák, kik fumigatíve beszélnek a magyar Nemzeti Színházról?

De ha viszonoznák is, miért kell éppen nekünk kezdeményezni ővelök szemben az ilyen udvariasságot? Velük szemben, akiknek annyiszor lett volna már alkalmuk a rokonszenv és elismerés jeleivel közeledni felénk.

De ahelyett a bécsi színház mindig mint ellenséges testület lép fel, s csak nemrég is ostentatíve utasította vissza Szigligeti és Csiky egy-egy darabját.

A Nemzeti Színház tagjai nagyon jó keresztények, mert még a bibliánál is tovább mennek: aki kővel dobja meg őket - visszahajítják ezüsttel.

...Persze hogy valami bő ezüsttermés lehetett az idén a selmeci aranybányákban!

*

A mi mágnásaink keveset gondolnak az irodalommal és művészettel, s az ő álláspontjukat meglehetősen festi egyik Zichy gróf bonmotja, ki egy Shakespeare-ről beszélgető társaságban unatkozva felkiáltott:

- Ejh, mit Shakespeare! A fickó ha nem firkált volna, ma az ördög emlegetné.

A főurak vajmi keveset törődnek a nemzeti kultúrával, s még ha járnak is a színházba, az történik meg velük, ami X. Y. gróffal, ki örökös páholybérlő lévén, a múlt héten figyelmeztette idegen ajkú feleségét, hogy: különösen a Szerdahelyi Kálmán játékára ügyeljen, ha még egyszer a színházba megy, mert az a legjelesebb színész.

*

Ily körülmények között, midőn másrészt a magyar dzsentri, mely eddig egyedüli pártolója volt a művészet- és irodalomnak, anyagi csapások alatt elkorcsosulva, elmaradoz azon térről, melyet betölteni hivatva volt, ily körülmények között úgyszólván maguk az írók, színészek és művészek azok, akik a magyar kultúrára nemcsak mint működő tényezők hatnak, nemcsak azt reprezentálják, amit magok alkottak, hanem mintegy örökül rájok szállt az egész kulturális vagyon, a nívó, melyen áll, s éppen ezért lehet megkövetelni, hogy azt bizonyos méltósággal képviseljék s az összehasonlításokban ne legyenek olyan túlságosan udvariasak.

Hiszen a magyar írók- és művészeknek is jut néha egy-egy méltánylás, néha még itthonról is, - de az olyan, mint azok a régi rézgarasok voltak, melyekkel hajdan a pápai udvaroknál tarokkoztak a bíbornokok.

Minden rézgarasnak titkos nyitja volt s abban egy arany elhelyezve.

Nekünk is jutnak ilyen rézgarasok; de az aranyat kiveszik belőlük előbb az - idegenek.

LENDVAY MÁRTONRÓL

Ma leplezték le Lendvay Márton szülőházán az emlékkövet Nagybányán.

Lendvay Márton volt eddig a legkiválóbb hős- és szerelmes színész; emlékével tele van most is a nemzet szíve, helye még most is üres.

Mindnyájan kevélyek vagyunk rá. Mikor meghalt, mintha minden magyar házból halottat vittek volna ki. Mikor meghalt, mintha a történelemnek is sok fényes alakja együtt halt volna meg vele másodszor...

De legbüszkébb lehet rá szülővárosa, s látszik, hogy az. Fényes ünnepélyt rendez az emlékkő leleplezésére. Jókai költeményt írt ez alkalomra. Az ünnepi beszédet Pap Zsigmond fogja mondani, mely külön füzetekben is megjelent, s festi a Lendvay pályáját, küzdelmeit s diadalait.

Lendvay Nagybányán járta iskoláit is, de rossz sikerrel, s épp ez üldözte el mindnyájunk szerencséjére a színi pályára. Kezdetben itt is kevés szerencsével, első szerepébe ő is belesült, csak később, 1827-ben aratott sikert a »Bánom, hogy megházasodtam« című darabban.

Kezdetben roppant nyomorral kellett küzdenie. 1829-ben például megmosta Békésen a ruháit, s ha nem mese - a tejjel-mézzel patakzó akkori világból - a vízből fogdosott halakkal táplálkozott.

Három évre rá megnősült s Hivatal Anikót, akkori híres színésznőt vette el; ma már senki sem emlékszik a nevére, pedig még él. Ez a színművészek sorsa.

1833-ban Csáki a kassai társulathoz szerződtette, s már a következő évben Budára jött, hol mint tenor-énekes is szerepelt.

Azontúl már eléggé ismeretes a Lendvay pályája. Egy diadalút az, melynek csak a koporsóban van vége: vagy hogy ott sem, ott csak a folytatása van egész - a feledékenységig.

Csakhogy Lendvay ebben talán egy örök kivétel lesz a színészek közt.

MAGYAR GRÁC

Azt mondta egy ügyes élcelő, hogy akik kiesnek a gráciából, azok Grácba vonulnak. A csendes Grácba, hol a légy köhögését is meg lehet hallani, s hol olyan olcsó minden - mint a katona, ha megöregszik.

Lapunk egy előfizetője, »egy penzionált ezredes«, aki a királyfiék ünnepélye alkalmával itt járt a fővárosban, szemet vetett a jó öreg Budára.

Szegény elhagyatott Buda, ha már te is megtetszettél valakinek!...

*

Azt írja tisztelt előfizetőnk, hogy itt jó lenne a szegény megöregedett katonatiszteknek.

Éppen nekik való lenne. A locsogó Duna széles tükrében elábrándoznának fiatalságukról, a lakatlan királyi vár (vagy hogy talán a citadella és a Hentzi-szobor) eszükbe juttatná dicsőségüket; az öreg Gellértnek kopasz feje az ő saját korukat.

Aztán csendes hely ez is, éppen mint Grác, kivált a Tabán. A főváros zajából ide alig jut más valami, mint akár Felső-Magyarország valamelyik kis falujába, ide is csak az újságok hozzák meg, hogy mi történt a világon - tegnap.

*

Megvan itt Grácnak vagy Pozsonynak minden előnye, még az olcsóság is.

Az öreg katonák, kik örökös zajban töltötték életüket, nem szeretik a zajt többé; no, az nincs is itt; ha nyáron a fürdőkkel nem tartanák fenn a közlekedést a döcögő omnibuszok, igazi csoda lenne, egy pesti vagy egy idegen ember megjelenése a Lajtán... akarom mondani a Dunán túli oldalon.

Ezek az omnibuszok adják meg Budának a nagyvárosi színezetet. Hanem az olcsóságát nem veheti el semmi.

Mintha mérföldek választanák el a fényűzésben, komfortban és élvezetekben kéjelgő testvér-várostól.

Csak a Duna szeli át, s mégis egy tenger fekszik köztük.

*

Valamikor a »Fővárosi Lapok«-ban olvastam, hogy egy budai polgár halt meg hetvenkilenc éves korában, ki még sohasem volt ideát Pesten.

Valóban, hiába van ott a törvénycikk, hiába írjuk egy szóval a két város nevét, maga az öreg Buda csak nem akar átjönni Pestre. Nem is jön át sohasem, és éppen azért alkalmas penzionált katonák városává lenni. Teljesen osztjuk tisztelt előfizetőnk nézetét.

Hanem azt mégis megvalljuk őszintén, hogy volt egy idő, amikor másképp képzeltük ős Budát.

A nemzeti trikolórt láttuk lobogni a vár fokán.

A királyok mindig itthon vannak. Minisztereknek, főuraknak fényes fogatai robognak fölfelé.

Vége-hossza nincs az udvari parádéknak...

Ha a budai telekkönyvbe bepillantunk, ott látjuk a történelem összes fényes neveit mint háziurakat.

A monumentális ragyogó paloták mind oda épülnek. Pesten csak a burgerek és kereskedők laknak.

A »sikk« minden úri embernek, akinek pénze van, Budán lakni és Budán költeni. Itt kering minden bolygó a nap körül.

...De hát ez mind csak képzelődés, hiú remény volt. Kiábrándultunk belőle, s mikor az ezredes úr praktikus eszméjét elolvastuk, akkor beláttuk, hogy neki igaza van, ha magyar Grácot akar Budából. Talán az vezette erre az ötletre, hogy hiszen Buda is egy gráciából kiesett város - legyen tehát Grác.

Beláttuk, de mégis felkacagtunk. Vajon mikor arra kívánja figyelmeztetni bajtársait, hogy milyen csendes, nyugalmas hely ez, nem jelent-e meg az ő ajkán is egy keserű mosoly? Nem érzi-e még ő is, hogy ebben milyen szatíra van?

...Mátyás, Lajos élettől pezsgő királyi székhelye becsületes öreg katonatisztek csöndes asyluma, a temető előszobája legyen.

GOROVE ISTVÁNRÓL

Gorove még azon nagy generációnak tagja, mely egész csövestül termett, hogy Magyarországot új korszakába bevezesse. Kossuth és Deák, e két kolosszus közt, még egész sora emelkedett az oszlopoknak. Valahányszor kidől egy, mindig nagy űr támad utána.

Kossuth és Deák között! Ez a Gorove István politikai működésének legrövidebb és leghívebb jellemzése és története. Majd az egyiket, majd a másikat követte, - ez a helyes szó. A két nap közül hol az egyik vonzotta, hol a másik. Elég erre két példa egymás mellett: 1849-ben a debreceni függetlenségi nyilatkozatot ő fogalmazta, az 1867.-i kiegyezés létrehozásában pedig Deák és Andrássy után mindjárt ő jött legelöl.

Nem volt a végletek embere, közepütt járt - mindig egyenes úton. Jelleme kristálytisztaságát sohasem vonta kétségbe senki, azért is szokta mondogatni, midőn a hírlapokra panaszkodtak előtte:

»No, énnekem még sohasem volt velök semmi bajom.«

*

A par excellence kedélyes nemzet minden nagy emberét adomáiban is szerepelteti; azzal okvetlenül kedélyes dolgok is történnek, aki neki nagy; ha pedig éppenséggel nem történnének, hát azért mégis az ő szájába adja a sikerültebb bonmot-kat és hasonlatokat.

Így maradt néhány Gorovéról is.