részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Maren Gottschalk: Frida. Roman.
Wilhelm Goldmann Verlag, München, 2020

Fordította Nádori Lídia

Copyright © 2020 Wilhelm Goldmann Verlag, a Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH (München) tagja
Hungarian translation © 2023 Nádori Lídia
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóillusztráció © Tillai Zita
Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978 963 620 165 4

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc
Olvasószerkesztő Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Clausnak

Első rész

New York, 1938. október 31.

Amikor Frida reggel felébred, pillantása rögtön a piros ruhára esik, amely az ágy mellett, a földön hever. Azonnal észreveszi a szakadást. Először arra gondol, csak egy árnyék vetette redő. Tehuana ruhája úgy nyúlik végig a padlón, akár egy sziklás hegység, a merev gyapjúkelme vad, csipkézett, vörös sziklaormokban tornyosul. Amikor Julien tegnap éjjel megoldotta csípőjén a szalagokat, és lehúzta róla a szoknyát, a ruhadarab a földre omlott, Frida pedig egyszerűen otthagyta. A gyapjúhegységen keskeny, kék csík vonul végig. A selyemszalagot Senora Martinez boltocskájában, Coyoacánban vásárolta, majd a fodrok végéhez varrta fel. A kék csík az ágyból nézve folyó lesz, amely vörös völgyeken és szakadékokon át kanyarog, majd úgy kapaszkodik fel a magaslatra, mintha nem kellene engedelmeskednie a gravitáció törvényeinek.

Ha a folyó képes felfelé folyni, gondolja Frida, akkor ma ő is fájdalom nélkül kel majd fel. Megmosakszik, felöltözik, rendbe hozza a haját, és könnyed léptekkel, minden erőfeszítés nélkül megy majd le a recepció mögötti kis lépcsőn a reggelizőszalonba. A szomorú frizurájú és szűk kosztümkabátos hölgyek sugdolózását sugárzó mosollyal díjazza. A ferde orrú, kedves pincér pirítóst hoz és friss gyümölcsöt, s mint minden reggel, barátságos tekintettel bámul majd rá. Ő viszont ezzel nem törődve megvajazza a pirítóst, amíg még forró, és miközben beleharap, szája sarkából mézsárga csöpp fut alá az állára.

És aztán… nem, mindebből nem lesz semmi. Tudja, még mielőtt a legapróbb mozdulatot is megtenné. Lábában a fájdalom olyan, mint egy kígyó. Most még szunnyad, de felébred majd, amint egyetlen izmát is megfeszíti. Gyakran történik így, már ébredéskor előre tudja. Tegnap jól érezte magát, de ma ott van a kígyó. A szokatlan meleg vonzotta ide, ami napok óta nehezedik Manhattanre. A Central Park madarai teljesen megőrültek, mert már nem ismerik ki magukat. Belső órájuk azt diktálná, tömjék magukat degeszre, hogy gond nélkül átvészelhessék a telet, ám a meleg, déli napsütésben némelyek inkább költőhelyet keresgélnek.

Frida legszívesebben húzná még az időt, mindaddig, amíg még nem érzi a fájdalmat. Hason fekszik, aprókat lélegzik, nehogy felébressze a kígyót. A takaró lecsúszott a csípőjéig, borzongás fut végig a hátán. Tekintetével végigtapogatja a matrac peremét, majd újra a padlón halad tovább, végig a kék folyóval szegélyezett vörös hegyvonulaton. Szép ruha. Akár egy sátor, olyan szélesen takarja az ő megrövidített, vézna lábát és azt az átkozott lábfejét. Ha kiteríti, a ruha vászna úgy csattog, mint egy vitorla. A vázon csattog a ruhaszárító kötélre terítve, akár egy vitorla. Senki sem tudja, hogy valamikor titkos üzenetet hímezett a szegélyébe. Az az ő kis hitvallása, életbiztosítása a rossz napokra.

Okosabb lenne, ha most nem nyúlna az éjjeliszekrényen álló cigarettája után, pedig annyira vágyik egy mély slukkra. Ám amikor felemeli a karját, izmai azonnal továbbítják az impulzust a vállába és a hátába, ahonnan az információ a csípő idegeihez vándorol, tovább a comb, a térd, a vádli felé. És akkor felriad a lábfej, a kígyó pedig azonnal belemar.

Fekve marad tehát, és fülel. Julien nincs már ott. Nem Juliennek kellett volna vele lennie a múlt éjjel. De a másik nem jött el. Megint nem jött el. Egy hete semmi hír róla, sem egy sor, sem egy telefon, nem jön, pedig jól tudja, hogy Frida New Yorkban van, holnap nyitják meg a kiállítását. Ő fotózta Frida képeit, amiket holnap állít ki, s majd továbbküldi a felvételeket Párizsba, ahol szintén kiállítást terveznek neki. De valami miatt kerüli őt, és Frida nem érti, miért. Úgyhogy tegnap megint felhozta Julient, hiszen a férfi annyira ragaszkodott hozzá. De van, hogy ő maga sem bírja egyedül elviselni az estét. Jó, hogy már elment, ne legyen mellette, amikor a kígyó felébred. Egyedül a kolosszust képes ezekben a percekben elviselni. Diego, férj és szarházi egy személyben. Régóta nem alszanak már egy ágyban. Ha Diego álmában forgolódott, Fridával himbálózni kezdett az ágy, akár a csónak nyílt tengeren. Diego egy szörnyeteg, aki az őrületbe kergeti őt. Úgy hívja, Carasapo, Békaképű. Ám Diego az is, aki oly gyöngéden képes a karjaiban tartani, hogy ő pillangóvá változik.

Mindez már nagyon régen volt. Már régóta nem boldogok. De mégis ragaszkodnak egymáshoz, hiszen valami más köti össze őket, nem a házasságlevél.

A hegyvonulat a földön eltűnik a szeme elől, olyan most, mint egy darab hús. A kígyó ébren van. Frida felnyög, és a hátára fordul. Most már amúgy is mindegy, ég a lábfeje és teljes hosszában a jobb lába is.

Felül, a párnának támaszkodik, a fejét hátradönti és sóhajt. Legalább ennyi: az amerikaiak vastag, puha párnákat raknak a szállodai ágyakra. Elveszi a kicsi tubust az éjjeliszekrényről, két fehér tablettát tol a szájába, a vizespohárért nyúl, üres.

– Mierda!

A pohár a padlóra repül, szétzúzza a hegyeket. Frida lehajol, beletúr a vörös kelmébe, alatta talál egy üveget, benne a maradék tequila. A fájdalom most olyan erős, hogy legszívesebben felüvöltene, leöblíti a tablettákat, cigarettára gyújt, hátradől, várja, hogy a kémia megfékezze vérében a kígyót. Lehunyt szemhéja mögött egy kép villan fel. Önmagát látja, amint a földön fekszik, testéből levélindák nőnek ki, azokkal mérgezi a földet.

Amikor a kígyó némi idő elteltével elkábul, visszatér az öröm. A fájdalom és a világ közötti függöny felemelkedik, a színpadot világos fény önti el, újra benne van a játékban, éhség és szomjúság tör rá. Csak most jut el hozzá az utca zaja, a közlekedés lármája, a buszok dudálása, az újságárusok hangja. Ládákat pakolnak le, autóajtók csapódnak, gyerekeket korholnak, biciklisek fékeznek. Frida mély levegőt vesz. Elnyomja a cigarettát, megragadja a földön heverő vörös ruhát. Az arcához szorítja, beszívja az otthon, a por és a coyoacáni piac fűszereinek illatát. Végigszaglássza a selyemszalag mentén, itt tequilát érez, ott dinnyét. Amott pedig vizes kutyát, talán Xolotl úr meztelen kiskutyája nemrég megint rárakta a koszos mancsát?

– Ébren vagy?

– Gyere be.

A hotelszoba ajtajában egy fiatal nő jelenik meg. Vivian feltűnő jelenség, akár egy magazin reklámmodellje. Arányos, csinos arc, rövid, göndörített, világosszőke haj csintalan oldalválasztékkal. Szépek és szabályosak a fogai, nevetéskor mindig zavartalanul megmutatja őket, Frida irigyli ezért. Vivian alakjához tökéletesen illő kosztümöket visel, és mielőtt kilép a szállodából, kabátzsebéből egy pár bőrkesztyűt húz elő, ami passzol a sáljához. Családja sokáig igyekezett lebeszélni őt a színészi mesterségről, de Vivian győzött, s most különböző munkákkal önállóan igyekszik boldogulni, eltekintve azoktól az alkalmankénti csekkektől, amiket titokban kap az anyjától. Jelenleg nincsenek próbái, így aztán Frida „udvarhölgyét” játssza el, így mondja. Valóban szokatlan és nagylelkű gesztus, hogy Julien külön arra alkalmaz valakit, hogy az általa szervezett kiállítás alkotójáról gondoskodjon.

– Mennyit fizet neked Julien azért, hogy mindennap kihajíts engem az ágyból?

– Nem sokat, leginkább arra kapom a pénzt, hogy elmeséljem, kivel bújsz ágyba… Darling, mi ez a káosz itt? – Ujjai közé csippentve felemel a földről egy ruhadarabot, majd vizslató tekintettel nézi Fridát.

– Fájdalmaid vannak? Van elég gyógyszered? A szekrényben van még, hoztam tegnap. – Gyorsan megnézi, a tartalékdoboz még ott van. – Fel tudsz állni? Itt van két alak a New York Times-tól a szálloda halljában, mit mondjak nekik?

– Várjanak. Szükségem van még egy kis időre.

– Menj előbb a fürdőszobába, addig én rendet rakok. Utána indulunk.

Vivian szorgosan járkál ide-oda, miközben Frida óvatosan hajlong, nyújtóztatja a tagjait, hogy megbizonyosodjon, a fájdalom valóban eltűnt-e. Irigyli Viviant a könnyedségéért is, amivel lehajol a rebozóért, a kék rojtokkal szegélyezett napsárga vállkendőért. A lány összehajtogatja, de mielőtt betenné a szekrénybe, azt kérdezi Fridától:

– Értetted te tulajdonképpen, mi volt az itt tegnap? Az a Világok harca dolog?

Frida bólint.

– Julien tudott róla, és arról is, hogy az csak egy hangjáték. Szép nyugodtan üldögéltünk tovább a vendéglőben. Ott amúgy sem hallgatta senki a rádiót. Add ide a rebozót, azt hiszem, néhány rojt összegubancolódott.

– Akkor szerencsétek volt! Én a metróban voltam, amikor ment az adás, és amikor felmentem a lépcsőn a kijárathoz, az eszementek szinte eltapostak. Az emberek pánikba esve menekültek be a metróba, hogy menedéket keressenek.

– A marslakóktól. Hahaha. – Frida ásít.

Vivian összehajtogatja Frida felsőingét is, és beteszi a szekrénybe.

– De azért eléggé valóságosnak hangzott. Sokan tényleg azt hitték, hogy megtámadtak bennünket. Ez az Orson Welles nyilvánvalóan zseni. Mit csináltak volna a tieid Mexikóban, ha ott adták volna a rádióban?

Frida új cigarettára gyújt.

– Azt mondták volna, hola chicos, és felajánlották volna nekik Teotihuacán piramisait lakóhelyül.

– Igyekezz! Komolyan!

Frida nyújtózkodik, majd végigsimítja a kiengedett haját. Csupa gubanc, meg kell mosni. Julien feladata volt ez, szerette kikefélni a haját.

– Na, gyerünk. Mondd csak. – Vivian ott áll előtte, és vár.

– Dios mío, nem tudom, mit csinálnának az enyémek. A mexikóiak babonásak, de nem esnek olyan könnyen pánikba, mint ti, gringók.

Vivian kételkedve néz rá.

– Ha te mondod. Most inkább kelj fel, szólok az újságíróknak, hogy várjanak még egy kicsit. Ma van még néhány tennivalónk, aztán holnap lesz a nagy nap.

Kétségtelenül így van, gondolja Frida, miközben elnyomja a cigarettát, de nem mozdul. Hónapokon át erre a napra várt. Ez az első önálló kiállítása, huszonöt kép, és mind az övé. Egy igazi kiállítás. New Yorkban. Nem valahol vidéken, hanem a város legkitűnőbb galériáinak egyikében, Julien Levynél. A meghívón nagy, fekete betűkkel az ő neve áll. Annyira büszke rá, hogy még azt is megbocsátja Juliennek, hogy a Frida név alá, zárójelbe odaíratta: Rivera. Nem beszéltek róla, de mit is tehetne, hiszen mindenki tudja, hogy Diego a férje. Ne törődjön ezzel, kötötte a lelkére Diego:

– Az újságírók igyekeznek majd provokálni téged, és a nagy festő kis feleségeként bemutatni, koloncként, a gyűjteményem díszdarabjaként. Ne vedd magadra. Légy erős, légy büszke, legyél önmagad.

Frida éppen ezt tervezte. Üstökén ragadja meg a napot, és mindent kiráz belőle, ami boldogságot csak rejteget. És talán még Nick is ott lesz holnap este.

– Mihez van ma kedved? – kérdezi Vivian.

– Enni, inni, vásárolni, fürödni. És egy kicsit szeretni.

Frida maga köré csavarja a takarót, óvatosan felkel. Rendben van, alig érez fájdalmat. Leül a fésülködőasztalhoz, egy gyöngysort húz elő a hímzett erszényből, amiben az ékszereit tartja.

Tekintete a tükörben összetalálkozik a Vivianéval.

– Szerelem majd csak a megnyitó után. – Vivian a kezében tartja Frida piros szoknyáját, és nézi rajta a szakadást. – Szükség lesz az erődre.

– Semmi nem ad nekem annyi erőt, mint egy jó szerető.

– Milyen kár, ez jól elszakadt. Megvarrassam?

– Add ide, megvarrom én magam.

– Julien volt az?

– Lehetséges. Fotókat készített rólam. – Azonnal meg is bánja a mondatot.

– Az ágyban?

– Nem. De meztelenül. Szóval… na jó… csak félig meztelenül. De erről hallgass, nem kell erről mindenkinek tudnia.

– Légy óvatos. Ha a férjed megtudja, elveszti a fejét. Azok alapján, amiket róla hallottam.

Frida dühösen fordul vissza Vivian felé.

– Figyelj, chica, ez nem a te dolgod, oké? Ne mondd meg nekem, hogy mit kell tennem!

– Ó, sorry, csak azt akartam…

– Mit? Tanácsot adni? Nem vagyok elég idős ahhoz, hogy tudjam, mit csinálok? És csak mert kripli vagyok…

– Frida, de hát te nem vagy az…

– …nem kell megmondanod nekem, mikor legyek óvatos. Megértetted?

– Hát jó. – Vivian az ágyhoz lép, és felemeli a poharat.

– Különben és mert nyilvánvalóan annyira érdekel: Diego és én már csak barátok vagyunk. Neki mindegy, hogy mit csinálok.

– Rendben, Frida, sajnálom.

Frida mély lélegzetet vesz. Nem néz Vivianre, amikor folytatja:

– Felejtsd el. Menj le, jövök utánad, amilyen gyorsan csak tudok.

Vivian bólint, és halkan behúzza maga mögött az ajtót.

Frida a fésülködőasztalka üveglapján hagyja a gyöngysort, és bemegy a fürdőszobába. A keskeny, fekete csíkokkal szegélyezett, mattsárga csempék fénye nemes és előkelő. Frida fürdés közben szereti elképzelni magát antik királynőként. A Barbizon Plaza a 6. sugárút és az 58. utca sarkán áll, csak egy háztömbnyire a Central Parktól. Egyáltalán nem illik ez a helyszín egy meggyőződéses kommunistához, mondta volna régebben, de Diegótól megtanulta, hogy az amerikai kommunisták még fehér szmokingot is képesek felvenni, ha valamit el akarnak érni a kapitalistáknál.

Amikor Frida hét évvel ezelőtt először járt New Yorkban Diegóval, nem sokra jutott a várossal. Úgy tűnt, az emberek itt ketrecben vagy kemencében laknak. Az öreg hölgyek arcáról azt is mondta, olyanok, mint a sületlen zsemlék. Ma már sajnálattal gondol erre. Mióta az Államokba menekült egy kis időre, nem sokkal a katasztrófa után, négy éve, Diego árulását követően, a szívébe zárta New Yorkot. Azóta jóval nagyobb megértéssel figyeli a város lakóit, csodálja a merészségüket, a fairness és a szorgalom iránti, szinte fanatikus hitüket. Ráadásul a New York-iak állandóan nyughatatlanok: nagyon boldogtalanok, ha hetente nem tudnak abszolválni legalább egy színházi bemutatót és két éttermi látogatást, nem számítva mindebbe bele, hogy folyton moziba járnak, és bárokban ücsörögnek. Új könyvek, filmek, operák – túlcsordulásig van ebből itt minden. És még ha senkinek sem sikerül állandóan up to date-nek lennie, a New York-iak szeretik, ha legalább beszélgetni lehet mindenről. Így aztán naponta többször is vesznek újságot, és a kulturális rovatok munkatársai igencsak elismert tekintélyek a szemükben.

Frida úgy érzi, ő maga jól passzol ebbe a városba. Tarka ruháiban, virágokkal vagy szalagokkal a hajában naphosszat rója az utcákat, és boldog, ha megfordulnak utána az emberek. New Yorkban szerencsére kapni rendes koktélt, igaz, jó ételt ritkábban, viszont rokonszenves, szívélyes emberek lakják. Itt vannak barátai. Olyanok, akikkel esténként inni lehet, és akiknek mexikói dalokat adhat elő. Ezenkívül bemutathatja itt a képeit, és gyűjtőkkel kerülhet kapcsolatba. Ezért örült nagyon ennek az utazásnak. Ha minden jól alakul, ha a lába és a háta is együttműködik, itt marad tavaszig.

Először Diego kis nőjeként jött New Yorkba, másodszor megcsalt feleségként, vérző szívvel. Most úgy érkezett, mint egy hódító: Frida Kahlo, a festőművésznő.

Tartalom

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész

Ötödik rész

Hatodik rész

Hetedik rész

Nyolcadik rész

Kilencedik rész

Tizedik rész

Epilógus

Utam Fridához

Köszönet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0