BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jane Harper: The Lost Man

Pan Macmillan, Australia Pty Ltd, 2018

Fordította: Roboz Gábor

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Jane Harper

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-973-7

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Pete-nek és Charlotte-nak, szeretettel

Prológus

A magasból, messziről, a porrétegben lévő nyomok egy kört formáztak. Messze nem volt szabályos, vonala helyenként megvastagodott, máshol elvékonyodott, itt-ott teljesen szaggatottá vált – és nem volt üres.

Közepén sírkő meredezett, amelyet száz év kitartó munkája során simára gyalult a homok, a szél és a napsütés. Egy méter magas volt, és még mindig nyílegyenesen állt. Nyugat felé nézett, amerre a sivatag terült el, ez pedig szokatlannak számított errefelé. Az itt élők közül kevesen fordultak nyugat felé, ha volt választási lehetőségük.

A sírkő alatt eltemetett férfi neve már rég kikopott az emlékezetből, a nyughelyet az itteniek – hatvanöten voltak, százezer szarvasmarhára – szimplán a farmer sírjaként emlegették. Soha nem lett hagyományos temető ebből a földdarabból, a farmert egyszerűen ott hantolták el, ahol meghalt, és az elmúlt bő évszázad során senki sem csatlakozott hozzá.

Ha egy erre járó végighúzta a kezét a kopottas kövön, a bemélyedésekből úgy-ahogy kiolvashatta az évszámot. Egy egyes, egy nyolcas és talán egy kilences – 1890-valahány lehetett eredetileg odavésve. És már csak két szót lehetett kivenni. Lejjebb vésték fel őket, ahol valamivel nagyobb biztonságban voltak az elemektől. De az is lehet, hogy eleve mélyebbre dolgozták be őket a kőbe, mintha az üzenetet fontosabbnak tartották volna a férfinál. Ennyi volt olvasható:

aki elkóborolt

Hónapok, sőt akár egy év is eltelhetett anélkül, hogy egyetlen árva látogató is erre járt, nemhogy még meg is állt volna, hogy elolvassa a megfakult feliratot, vagy hunyorogva nyugat felé nézzen, bele a délutáni napsütésbe. Még a szarvasmarhák sem időztek itt. A talaj az év tizenegy hónapjában többnyire homokos volt, és szellős, a maradék egyben pedig sötéten kavargó árvíz lepte be. A tehenek szívesebben bolyongtak észak felé, ahol finomabb eleséget találtak, és a fák árnyékot nyújtottak.

Így a sírkő többnyire magányosan állt a vékony, háromdrótos szarvasmarha-kerítés mellett. A kerítés keletre tizenkét kilométeren át nyúlt el egy út felé, nyugatra pedig több száz kilométeren keresztül a sivatag irányába, ahol a horizont olyan lapos volt, hogy az ember azt hihette, innen szemügyre vehető a Föld görbülete. Délibábok vidéke volt ez, ahol a kósza, aprónak látszó fák a messzeségben nem létező tavakon lebegtek és csillámlottak.

Valahol a kerítésről északra volt egy birtok, és délre egy másik. Közvetlen szomszédságban, egymástól háromórás távolságra. A kelet felé vezető utat nem lehetett látni a sírkőtől, és útnak is eleve csak nagy jóindulattal lehetett nevezni. A széles csapáson néha napokig csend honolt, egyetlen jármű sem hajtott rá.

Akárhogy is, végül Balamara városához – egészen pontosan utcájához – vezetett, amely többé-kevésbé kiszolgálta a környéken élőket, akik összeverődve talán egy tágasabb nappaliban is elfértek volna. Innen ezerötszáz kilométerre még keletebbre terült el Brisbane és az ausztrál partvidék.

Az év meghatározott napjain helikopter zúgott el a farmer sírköve felett, amitől egy ideig vibrált a levegő. A pilóták a levegőből irányítottak: zajt keltve és folyamatosan mozgásban maradva terelték át a jószágokat kisebb európai országokhoz mérhető területeken. Most azonban az égbolt üresen terpeszkedett a vidék felett.

Később – amikor már túl késő volt – újra megjelent egy helikopter: a pilóta szándékosan alacsonyan és lassan szállt, így szúrta ki először az autót, amelynek tűzforró karosszériája vakítóan csillogott a napsütésben. A valamivel arrébb lévő sírkövet csak véletlenül vette észre, amikor leszállásra alkalmas helyet keresve körözött.

A porrétegben lévő kört nem látta meg, csak a vörös földön megvillanó kékes anyagon akadt meg a szeme. A kigombolt és részben levetett munkásingen. A hőmérséklet az elmúlt napokban a délutáni kánikulában negyvenöt foknál tetőzött. Az ingből kilátszó bőrfelületeket repedések sűrű hálója szabdalta.

Később a földön állók észrevették a porrétegben lévő vastag és vékony nyomokat is, és miközben hunyorogva fürkészték a távoli horizontot, igyekeztek nem gondolni arra, ezek hogyan keletkeztek.

A sírkő csak egy kis árnyékot vetett, az egyedülit a környéken. Fekete alakja folyamatosan változott: ahogy napórákat idézően körbejárt, hol felduzzadt, hol összement. Az a férfi ehhez a mozgáshoz igazodva kúszott a földön, majd egy idő után már csak vonszolta magát. Elkeseredésében úgy csavarta ki a végtagjait, hogy belepréselődhessen az árnyékba, és egyre csak rúgkapált, ahogy a rémület és a szomjúság úrrá lett rajta.

Amikor az éjszaka leszállt, a férfi kapott egy kis haladékot, de aztán ismét felkelt a nap, és újrakezdődött az iszonyú körforgás. Ahogy a nap egyre magasabbra hágott, már nem tartott sokáig a küzdelem. Pedig a férfi derekasan kitartott: addig követte az árnyékot, amíg csak bírta.

A porrétegben lévő kör épp csak hogy nem volt teljes. Alig valami kellett volna hozzá, hogy összejöjjön az óra számlapja. Aztán végül csak lett társasága az itt nyugvó farmernek: ahogy forgott a Föld, az árnyék újra magányosan körözött tovább, a férfi pedig mozdulatlanul hevert a homoksír kellős közepén, a könyörtelen égbolt alatt.

Első fejezet

Nathan Bright először semmit sem látott, aztán mindent egyszerre.

Az autóval felkapaszkodott a magaslat tetejére, úgy szorongatva a kormányt, hogy a terep ne vehesse át tőle az irányítást, és egyszer csak ott volt előtte minden. Még mindig kilométerekre járt a helyszíntől, de már látható volt, így túl sok perce lett megemészteni az egyre jobban rátelepedő látványt. Elfordította a fejét, és az anyósülésre pillantott.

Inkább ne nézz oda, akarta volna mondani, de nem fárasztotta magát. Minek. A látvány úgysem eresztette a tekintetet.

De azért messzebb parkolta le az autót a kerítéstől, mint kellett volna. Behúzta a kéziféket, a motort és a légkondit viszont járatta. Mindkettő fülsértő nyikorgással tiltakozott Queensland decemberi hősége ellen.

– Maradj a kocsiban – szólalt meg Nathan.

– De…

Nathan nem várta meg a mondat végét, kiszállt, és bevágta maga mögött az ajtót. Odasétált a kerítéshez, széthúzta a felső drótokat, és átmászott a saját birtokáról az öccséére.

A farmer sírköve mellett négykerék-meghajtású autó állt, ennek is járt a motorja, és nyilván a légkondija is teljes erőbedobással dolgozott. Nathan épp kibújt a kerítés drótjai közül, amikor a sofőroldali ajtó kinyílt, és legfiatalabb testvére kilépett a járműből.

– Szevasz – üdvözölte Bub, amikor Nathan már hallótávolságon belül járt.

– Szevasz.

A sírkőnél találkoztak. Nathan tisztában volt vele, hogy valamikor majd le kell néznie a földre. Időhúzásként beszélni kezdett.

– Mikor… – Mozgást hallott maga mögül, mire hátrafordult, és felemelte a kezét. – Hékás, mit mondtam? Maradj a kocsiban! – Hogy ilyen messziről is elhallatsszon a hangja, kiáltania kellett, és nyersebbre sikerült, mint amilyennek szánta. Nekifutott még egyszer. – Maradj a kocsiban.

Most sem sikerült valami barátságosan, de a fia most legalább engedelmeskedett.

– El is felejtettem, hogy Xander is veled lesz – jegyezte meg Bub.

– Aha. – Nathan megvárta, amíg a kocsiajtó becsukódik. A szélvédőn keresztül is látta Xander sziluettjét: tizenhat éves létére inkább volt már férfi, mint fiú. Nathan visszafordult az öccse felé. Mármint az előtte álló öccse felé. Harmadik testvérük, a sorban középső Cameron Bright holtteste a lábuk mellett hevert, a sírkő tövében. Hála az égnek, valaki ráterített egy kifakult ponyvát.

Nathan megpróbálta felvenni a fonalat.

– Mikor értél ide? – kérdezte.

Bub egy pillanatra elgondolkodott, ahogy gyakran tette válaszadás előtt. Szeme kicsit árnyékban volt kalapja karimája alatt, szavai az átlagos beszédtempónál valamivel lassabban érkeztek.

– Tegnap este, pont sötétedés előtt.

– Harry bácsi nem jön?

Újabb szünet, majd fejrázás.

– Hol van? Otthon, anyával?

– Meg Ilsével és a lányokkal. Felajánlotta, hogy elkísér, de mondtam neki, hogy te már úton vagy.

– Valószínűleg jobb is, hogy valaki ott van anyával. Volt valami gond?

Nathan végre lenézett a lábuk mellett lévő kupacra. Az ilyesmi vonzani szokta a dögevőket.

– A dingókra gondolsz? – kérdezett vissza az öccse.

– Aha. – Még jó. Mi másra gondolt volna? Errefelé nem volt valami nagy választék.

– Pár lövést le kellett adnom. – Amikor Bub megvakarta a kulcscsontját, Nathan szeme megakadt öccse Dél Keresztje-tetoválásának nyugati csillagján. – De nem volt semmi extra.

– Akkor jó. – Nathanre most is rátört az a frusztráltság, ami mindig, amikor beszélgetni kezdett Bubbal. Arra gondolt, bárcsak itt lenne Cameron, hogy megkönnyítse a dolgát, mire éles felismerés hasított belé. Rákényszerítette magát, hogy vegyen egy nagy levegőt, bármilyen forrón is égette a torkát és tüdejét. Tudatosította magában, hogy ez a helyzet mindannyiukat megviseli.

Bub szeme vöröslött, borostás arcát megülte a sokk, és Nathan úgy képzelte, az övé is pont ilyen. Egy kicsit hasonlítottak egymásra, de azért nem túlságosan. Hogy testvérek, azt igazán Cameron tette egyértelművé, aki nemcsak egy értelemben vert közéjük hidat. Bub fáradtnak tűnt, és mint mostanában mindig, idősebbnek annál, amire Nathan emlékezett. Tizenkét év volt közöttük, de még mindig alig akarta elhinni, hogy az öccse már jócskán a harminc felé araszol, és régóta nem hord pelenkát.

Nathan leguggolt a ponyva mellé. A napsütéstől kifakult, és a megfelelő helyeken betűrték, mint egy takarót.

– Megnézted?

– Nem. Azt mondták, ne nyúljak semmihez.

Nathanbe azonnal belehasított az érzés, hogy nem hisz az öccsének. Talán a hangszíne miatt, vagy attól, ahogy a ponyva kinézett a fejrésznél. Talán nem volt véletlen, hogy amikor Nathan odanyúlt, Bub megköszörülte a torkát.

– Nate, inkább ne. Nem jó ötlet.

Bubnak soha nem ment jól a hazudozás. Nathan visszahúzta a kezét, és felállt.

– Mi történt vele?

– Nem tudom. Csak azt tudom, amit a rádióban mondtak.

– Ja, hát arról nagyrészt lemaradtam. – Nathan kerülte Bub tekintetét.

Az öccse fészkelődni kezdett.

– Azt hittem, megígérted anyának, hogy bekapcsolva tartod.

Nathan erre nem mondott semmit, Bub pedig nem erőltette. Nathan hátranézett a kerítés felett a saját birtokára. Látta, hogy Xander az anyósülésen mocorog. Az elmúlt héten a déli határ mentén haladtak, napközben dolgoztak, éjszaka sátraztak. Előző este már ott tartottak, hogy leteszik a lantot, amikor a levegő vibrálni kezdett: elhúzott a fejük felett egy helikopter, szénfekete madár a nap indigókék agóniájának hátterén.

– Hogyhogy ilyen későn repül erre? – kérdezte Xander, hunyorogva nézve felfelé. Nathan nem válaszolt. Éjszakai repülés: veszélyes dolog, baljós jel. Valami nem stimmelt. Bekapcsolták a rádiót, de addigra már túl késő volt.

Nathan most Bub szemébe nézett.

– Figyelj, a lényeget hallottam. De ettől még nem értem.

Bub borostás álla megrándult. Üdv a klubban.

– Én sem tudom, mi történt – mondta újra.

– Nem baj, akkor mondd el, amit tudsz.

Nathan igyekezett palástolni türelmetlenségét. Előző este, ahogy leszállt a sötétség, váltott pár szót Bubbal a rádión keresztül, hogy tudassa vele, pirkadatkor útnak indul ide. Legalább száz kérdése lett volna, de egyiket sem tette fel. Nyílt frekvencián semmiképp sem akarta, bárki hallhatta volna, miről beszélnek.

– Mikor indult el Cam otthonról? – dobta be Nathan, amikor úgy látta, Bub nem igazán tudja, hol kezdje.

– Harry azt mondta, tegnapelőtt reggel. Nyolc körül.

– Vagyis szerdán.

– Aha. De nem találkoztam vele, én még kedden indultam el.

– Hová?

– Ellenőrizni akartam pár vízvezetékcsövet az északi legelőn. Az volt a terv, hogy ott táborozok le éjszakára, aztán szerdán áthajtok a Lehmann-dombra, és találkozom Cammel.

– Minek?

– Hogy megjavítsuk az átjátszóállomást.

Mármint, hogy Cam megjavítsa, gondolta Nathan. Bub valószínűleg csak annyit csinált volna, hogy odaadja a bátyjának a csavarkulcsot. És csak biztos, ami biztos alapon ment volna vele. A Lehmann-domb a birtok nyugati szélén volt, négyórás autóútra az otthonuktól. Ha odáig kellett kiszenvedniük magukat az átjátszóállomás miatt, akkor búcsút mondhattak a rádiókapcsolatnak.

– Mi jött közbe? – kérdezte Nathan.

Bub a ponyvára meredt.

– Későn értem oda. Úgy volt, hogy egy körül találkozunk, de útközben elakadtam. Csak pár órával később értem oda a dombra.

Nathan várt.

– Cam nem volt ott. Arra gondoltam, ő biztosan időben odaért, megcsinálta, és lelépett, de az átjátszóállomás még mindig nem működött, szóval úgy voltam vele, hogy akkor biztos nem. Megpróbáltam beizzítani a rádiót, de nem értem el. Úgyhogy vártam egy kicsit, aztán elindultam az út felé. Gondoltam, majd csak összefutunk.

– De nem futottatok össze.

– Hát nem. Folyton próbálkoztam a rádióval, de semmilyen életjelet nem adott. – Bub összeráncolta a homlokát. – Kábé egy óráig autóztam, de még mindig nem értem el az ösvényig, és muszáj volt megállnom. Beesteledett.

Bub úgy nézett Nathanre a kalapja karimája alól, mint aki megerősítést kér, úgyhogy a férfi biccentett.

– Nem igazán tehettél mást – mondta. Ami igaz is volt. Akit a Lehmann-dombon ért az éjszaka, arra mintha koromfekete lepel borult volna. Ha valaki itt útnak indult autóval napnyugta után, csak az volt a kérdés, hogy sziklának megy-e neki, vagy tehénnek, esetleg legurul az útról. Akkor Nathannek mindkét öccse ponyva alá került volna. – Amúgy aggódtál? – kérdezte Nathan, bár sejtette, mi a válasz.

Bub vállat vont.

– Igen is meg nem is. Tudod, hogy van ez.

– Aha. – Nathan tudta. Olyan vidéken éltek, amely nemcsak egy szempontból volt szélsőséges. Az itt élő emberek vagy teljesen rendben voltak, vagy egyáltalán nem. Középút alig volt. Cam pedig nem valami tájékozatlan turista volt, nagyon jól elboldogult. Lehetett volna akár már fél órája is az úton úgy, hogy a sötétség miatt csak lassan tud haladni, és a rádiója nem működik, de még akkor is lazán előkapott volna egy jó hideg sört a csomagtartójában lévő hűtőtáskából. Bár persze az is lehet, hogy mégsem.

– Senki sem jelentkezett a rádión – mondta Bub. – Az évnek ebben a részében egy rohadt lélek se megy oda, és úgy, hogy a torony nem működött… – Ingerültségében felhorkantott.

– Szóval, mit csináltál?

– Hajnalban elindultam a kocsival, de még ezután is iszonyú sok idő telt el, mire valaki reagált.

– Konkrétan mennyi?

– Mit tudom én. – Bub habozott. – Valószínűleg fél óra volt eljutni az útig, aztán egy újabb óra. De még akkor is csak pár idióta farmersegéd volt ott Athertonban. Megőszültem, mire elérték a főnököt.

– Athertonban mindig seggfejeket vesznek fel – mondta Nathan, és eszébe jutott az övével északkeleten szomszédos birtok, amely egy Sydney-méretű területet foglalt el. Ahogy mondta, tele volt seggfejekkel, de akkor is, csak itt lehetett találkozni egyáltalán valakivel. – Tehát riadóztattak?

– Igen, de addigra már… – Bub elhallgatott.

Addigra már Nathan számítása szerint senki sem látta a testvérüket vagy hallott felőle huszonnégy órája. A keresés még alighogy elkezdődött, máris a sietős fázisba kapcsolt. A protokoll szerint minden környező birtokon tudhattak valamit, és minden segítségre szükség volt, bármilyen keveset is ért. Ilyen néptelen vidékeken alig van valaki, aki egyáltalán hasznos információkkal rendelkezhet, és ha akad is, eltart egy darabig, mire megtalálják.

– A pilóta szúrta ki? – kérdezte Nathan.

– Aha. Végül, nagy nehezen.

– Ismered?

– Nem, valami szerződéses fazon, Adelaide közeléből. Az idény eleje óta dolgozik Athertonban. Egy zsaru érte el a légi kommunikációs csatornán, megkérte, hogy repüljön el a terület felett, és figyelje az utakat.

– Glenn?

– Nem. Valaki más. A rendőrök küldték ki, vagy ilyesmi.

– Aha. – Kész szerencse, hogy a pilóta egyáltalán észrevette Cameront. A farmer sírköve kétszáz kilométerre volt a Lehmann-dombtól és a fő kutatási területtől. – Mikor jelentette be?

– A délután közepén, szóval a legtöbben addigra még el sem értek a Lehmannhoz. Gyakorlatilag csak én és Harry jártunk errefelé, én meg úgy egy órával közelebb voltam, úgyhogy rögtön mondtam, hogy idejövök.

– Ekkor Cam már biztosan halott volt?

– A pilóta azt mondta, igen. Nagyon úgy tűnt, hogy ekkor már pár órája az volt. De az a zsaru még mindig rádiókapcsolatban volt, és mindenféle ellenőrzést végeztetett a pilótával. – Bub húzta a száját. – Mindenesetre napnyugtafelé értem ide. A fazon rendesen letakarta Camet, ahogy mondták neki, de azért eléggé mehetnékje volt már. Nem akarta, hogy ráesteledjen, és itt ragadjon.

Még jó, gondolta Nathan. Neki sem lett volna sok kedve itt maradni. Épp eléggé rosszul érezte magát, hogy Bubra hárult a feladat.

– Ha úgy volt, hogy Cam találkozik veled a Lehmann-dombon, mit keresett errefelé?

– Passz. Harry azt mondta, Cam azt írta be a tervezőbe, hogy a Lehmann felé indul.

– Mást nem írt oda?

– Harry nem mondta.

Nathan felidézte maga előtt a tervezőt. A füzetet a vonalas telefon mellett tartották, közel a hátsó ajtóhoz, a házban, amely egykor az apjuké volt, aztán Cameroné lett. Gyerekként Nathan is sokat írt bele. De gyakran fordult elő az is, hogy nem írt bele, mert elfelejtette, vagy nem volt kedve, vagy nem akarta, hogy bárki is megtudja, hová készül, vagy egyszerűen nem volt kéznél toll.

Érezte, hogy a nap tűzi a nyakát, és az órájára nézett. A digitális számokat finom szemcsés vörös por borította. A hüvelykujjával letörölte.

– Mikor érnek ide? – kérdezte, a többes számmal a rendőrökre és az orvosokra utalva. Két főre. Egy rendőrre és egy orvosra. Csapatra itt, a semmi közepén nem számíthattak.

– Nem tudom. Úton vannak.

Ami azt is jelenthette, hogy eltart még egy darabig, mire ideérnek. Nathan újra lenézett a ponyvára és a porrétegben lévő nyomokra.

– Hogy láttad, megsebesült?

– Nem. Én legalábbis nem láttam rajta sérülést. Egyszerűen úgy tűnt, hogy felforrósodott a teste, és nem jutott vízhez. – Bub leszegte a fejét. A bakancsa hegye hozzáért a porkör pereméhez. Néhány pillanatig egyikük sem szólalt meg. Mindketten tudták, mit jelent, amit az imént mondott. Nem egyszer láttak már hasonló nyomokat, amelyeket haldokló állatok hagytak maguk után. Nathannek eszébe jutott valami, és körbenézett.

– Hol vannak a cuccai?

– A kalapja ott van a ponyva alatt. Más nem volt nála.

– Mi? Semmi?

– A pilóta szerint nem. Megparancsolták neki, hogy ellenőrizze, és készítsen fotókat. Ő nem látott semmi mást.

– De… – Nathan ismét végignézett a földszakaszon. – Egyáltalán semmit? Még egy üres vizespalackot sem?

– Tudtommal nem.

– Te rendesen megnézted?

– Te is láthatod. Van szemed.

– De…

– Nem tudom, oké? Nincsenek válaszaim. Ne faggass már.

– Jó, oké. – Nathan vett egy mély levegőt. – De úgy tudtam, a pilóta találta meg a kocsit.

– Igen, ő.

– Akkor hol van? – Nathan már meg sem próbálta leplezni zaklatottságát. A tehenektől is többet lehet megtudni, mint ettől az idióta Bubtól, mondta mindig az apjuk.

– Nem messze az úttól.

Nathan rámeredt.

– Melyik útra gondolsz?

– Szerinted hány van? A miénkre gondolok. A határ innenső oldalára, kicsit északra a patariasztó rácsodtól. Ne szórakozz már, ez mind elhangzott a rádióban.

– Az kizárt. Az az út tíz kilométerre van.

– Szerintem inkább nyolcra, de mindegy.

Hosszú csend állt be. A nap magasan állt, a sírkő által vetett árnyékszeletből szinte semmi sem maradt.

– Szóval Cam kiszállt a kocsijából? – Nathan talpa alatt a Föld egészen kicsit megbillent a tengelyén. Öccse arckifejezése láttán megrázta a fejét. – Bocs, tudom, hogy te sem tudod, csak…

Elnézett Bub mellett, a horizont felé, amely hosszan nyúlt el a messzeségben. Csak egyvalami mozgott: öccse mellkasa emelkedett-süllyedt.

– Jártál az autónál? – kérdezte Nathan.

– Nem.

Most igazat mond, gondolta. Hátrapillantott a válla felett. Xander előregörnyedt az anyósülésen, csak sötét alakja látszott.

– Akkor menjünk.

Második fejezet

Végül kilenc kilométer volt az út.

Nathan négykerék-meghajtású autója a kerítés rossz oldalán volt, úgyhogy visszamászott a kerítésen, odament a járműhöz, és kinyitotta az anyósülés melletti ajtót. Amikor Xander felnézett, már érezhetően megfogalmazódott benne néhány kérdés. Nathan felemelte a kezét.

– Később megbeszéljük. Most gyere. Megkeressük Cam bácsi kocsiját.

– Megkeressük? Hol? – Xander összevonta a szemöldökét. Magánsulis frizurája az elmúlt héten kicsit összekócolódott, az állán serkenő borostától pedig valamivel idősebbnek nézett ki.

– Valahol nem messze az úttól. Bub vezet.

– Bocs, de még messzebb, a te utadon?

– Elvileg igen.

– De… Mi történt?

– Nem tudom. Meglátjuk.

Xander kinyitotta a száját, majd újra becsukta, és szó nélkül kimászott a kocsiból. Követte az apját a kerítésen át, menet közben egyszer ránézett a ponyvára, de tiszteletteljes távolságot tartott a sírkőtől, ahogy odasétált Bub autójához.

– Szia, Bub.

– Hát szevasz, kisapám. Bár már nem is vagy olyan kicsi, mi?

– Asszem, nem.

– Na és, milyen a brisbane-i élet?

Nathan látta a fián, hogy egy pillanatra zavarba jön. Jobb, mint az itteni, nyilván ezt akarta mondani.

– Jó, köszönöm – felelte inkább. – Sajnálom, ami Cameronnal történt.

– Hát ja, de nem a te hibád. – Bub kinyitotta a kocsi ajtaját. – Ugorj be.

Xander tekintete visszatévedt a ponyvához.

– És akkor…

– Igen? – Bub már a volán mögött ült.

– …csak úgy itt hagyjuk?

– Azt mondták, ne nyúljunk hozzá.

A srác láthatóan viszolygott.

– Nem is akartam hozzányúlni. Csak arra gondoltam, nem kellene-e valamelyikünknek… – Bub értetlen tekintete láttán elbizonytalanodott. – Mindegy.

Nathan szemében Xander városias puhánysága olyan volt, akár egy frissen kinőtt bőrréteg. Az a sok hiperérzékeny eszmecsere, kézműveskávé-fogyasztás és reggeli hírolvasás jócskán eltompították a srác éleit. Nem vésővel-smirglivel formálták, nem volt tele a keze bőrkeményedésekkel. Gondolkodott, mielőtt megszólalt, és felmérte tettei következményeit, mielőtt csinált volna valamit. Ami, gondolta Nathan, alapvetően nem egy rossz dolog. Csak hát az is sokat számít, hol csinálja.

Nathan kinyitotta az ajtót.

– Szerintem jó így – mondta, és beszállt. – Induljunk el.

Nem úgy tűnt, mintha meggyőzte volna Xandert, de a srác huzavona nélkül bemászott a hátsó ülésre. A kocsiban sötét volt, és hűvös, a rádióból egy hang sem hallatszott.

Nathan az öccsére nézett.

– A kerítés vonalán akarsz menni?

– Ja, azt gondoltam, az lenne a leggyorsabb. – Bub hunyorogva hátranézett Xanderre a visszapillantóban. – Figyelj, igyekezni fogok, de elég hepehupás az út, úgyhogy kapaszkodj.

– Oké.

Egyikük sem szólalt meg, miközben hajtottak, Bub a kerekek előtti földterületre koncentrált, a sok mélyedéssel és szabad szemmel nem látható, felpuhult résszel megküzdve próbálta kézben tartani az irányítást. Ahogy felkaptattak egy emelkedőn, már el is tűnt a visszapillantóban a sírkő, és Nathan észrevette, hogy Xander erősebben markolja a hátsó ülést. A férfi oldalra fordította a fejét, hogy lássa a birtokát a testvéreiétől elválasztó kerítést. A drót mindkét irányban beleveszett a messzeségbe. Nem látta, hol ér véget. Amikor elhaladtak egy olyan rész mellett, ahol úgy tűnt, a kerítés oszlopai lötyögnek a földben, Nathan fejben felírta, hogy erről majd ne felejtsen el szólni Camnek. Aztán észhez kapott: újra beléhasított a felismerés.

Ahogy elérték Cameron földjének peremét, Bub lassítani kezdett. Az előttük lévő főutat elrejtette egy természetes emelkedő, amely Cameron és Nathan birtokainak keleti határán húzódott. Nathan oldalán leginkább csak egy sima földdel borított dűne terült el, Cameronén viszont volt egy sziklaszirt, amelynek sikerült átvészelnie néhány ezer évet. Napnyugtakor vörösen izzott, mintha belülről világítaná meg valami. Most éppen fakóbarna volt.

– Hol a kocsi? – kérdezte Nathan.

Bub olyan lassan hajtott, hogy már majdnem megállt. Xander hátrafordult, hogy megnézze, merről jöttek.

– Ezen az oldalon nincs semmi – mondta Nathan, bár a poros ablaküvegen keresztül nem sok mindent látott. – Pontosan mit is mondott a pilóta?

– Túlment a GPS hatókörén, úgyhogy… – Bub vállat vont. Ezzel nem sokra mentek. – De azt mondta, valahol a sziklákon van, a hatókörtől északra. – Bub sebességet váltott. – Felhajtok az útra, aztán meglátjuk.

Bub közel maradt a kerítés vonalához, követte a keskeny, nem hivatalos utat, amely összekötötte az elkerített legelőt az úttal. Átvágott az egyik résen a sziklák között, és egy motorbőgéssel kísért döccenő után a sziklaszirt túloldalán találták magukat. A földút elhagyatott volt.

– Szóval szerinted északra? – kérdezte Nathan, és Bub bólintott. A kerekek porfelhőt vertek fel, és ahogy gyorsultak, Nathan hallotta a karosszériáról lepattogó kövek hangját. Előttük az út koszos szalagként nyúlt el, bal oldalukon sziklafal magasodott. Néhány órán belül kitakarja majd a nyugatról érkező napfényt.

Egy percig még hajtottak, aztán Bub a sziklaszirt egy szinte észrevehetetlen hézagja előtt lassított. Nem voltak irányjelző táblák. A kevés helyi ismerte a legtöbb félreeső útvonalat, az erre tévedő turistákat pedig senki sem bátorította a felfedezésükre. Bub bekanyarodott a magas sziklák közötti hézagba, és áthajtott a túloldalon lévő legelőre. Innen nézve a szirt csak enyhe emelkedő volt, amely elvezette az embert a lehető legmagasabb pontig, aztán hirtelen vége szakadt, és folytatódott az út.

Bub megállt, a motort viszont továbbra is járatta. Nathan kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Érezte, hogy az időközben felerősödött szél egészen apró kavicsokat fúj a bőrének és a szempillájának. Lassan, teljes kört leírva megfordult. Sziklákat látott, és a kerítést, ez utóbbi ilyen messziről már alacsonyabbnak tűnt. És látta még a horizontot is. De mást nem. Visszaült a kocsiba.

– Próbáljuk meg előrébb.

Visszakanyarodtak az útra, és pár perccel később Bub bekanyarodott egy másik résbe. Megismételték az iménti procedúrát. Semmi újat nem láttak, csak ugyanazt, amit eddig. Nathan kezdte elveszíteni a reményt, és már készült kinyitni az ajtót, hogy visszamásszon a kocsiba, amikor halk kopogást hallott az ablakon. Xander mutatott és mondott valamit.

– Mi az? – kérdezte Nathan, és közelebb hajolt hozzá.

– Ott! – Xander az emelkedő feljebb lévő pontjára mutatott, amely közelebb esett az úthoz. – A fényben.

Nathan hiába hunyorgott, nem tudott kivenni semmit. Lehajolt, hogy egy vonalba kerüljön a tekintete a fiáéval. Arra nézett, amerre Xander, és végül meglátta. Egy távoli sziklaszirt csúcsán koszos fémfelület csillogott.

A sofőroldali ajtó nyitva állt. Nem tárva-nyitva, de nem is résnyire. Valahol a kettő között, pont annyira, hogy egy felnőtt ember kiszállhasson a kocsiból.

Miután Xander kiszúrta az autót, Bub visszakanyarodott az útra, és felhajtott a legközelebbi rejtett ösvényre. Ismét megállt, és ezúttal már képtelenség lett volna nem észrevenni a Land Cruisert. A sziklás emelkedő lapos csúcsán parkolt, orral az úthoz csatlakozó, meredek lejtőnek.

Kimondatlan egyetértésüknek megfelelően Bub a tövében parkolta le az autót, aztán mindhárman felsétáltak. Odafent egy ideig csak álltak Cameron autója mellett, a szél tépte-szaggatta a ruhájukat.

Nathan körbesétálta a négykerék-meghajtású járművet, és aznap már másodjára érezte, hogy valami elmozdul a talpa alatt. A kocsin semmi említésre méltót nem látott. Mocskos volt, a kövek sok apró horpadást hagytak rajta, de ezeket leszámítva nem volt vele semmi baj. A férfi kellemetlen, hűvös bizsergést érzett a nyaka tövében.

Nem volt semmi baj, és pontosan ez érződött nagy bajnak. Most esett le neki, hogy arra számított, az autó minimum elsüllyedt a homokban, vagy az oldalára dőlt, nekicsapódott egy sziklának, vagy fémlabdává gyűrődött. Azt várta, hogy szivárogni fog a füst, csorogni fog az olaj, vagy csapkodni fognak a lángok, esetleg fel lesz nyitva a motorháztető, netán mind a négy kerék már csak leeresztett gumidarab lesz. Nem tudta volna megfogalmazni, pontosan mire számított. Annyi biztos, hogy ennél többre. Valamire, ami választ ad a kérdéseire.

Leguggolt, és ellenőrizte a kerekeket: mind a négy teljesen rendben volt. Felnyitotta a motorháztetőt, és végighúzta az ujjait a legfontosabb alkatrészeken. Amennyire meg tudta állapítani, semmi sem romlott el. Az ablakon benézve látta, hogy a műszerfal szerint mindkét üzemanyagtartály – az elsődleges és a tartalék egyaránt – tele vagy majdnem tele van. Hallott valamit, és arra nézett fel, hogy Bub kinyitja a Land Cruiser hátsó ajtaját. Az öccse és Xander furcsálló arckifejezéssel meredt a kocsi tágas rakodórészére. Nathan az autót megkerülve odasétált hozzájuk.

A jármű tele volt pakolva: a tonhal- és babkonzervek mellett több liter friss víz hevert benne lezárt palackokban. Szép mennyiség. Elég ahhoz, hogy életben tartson egy embert egy hétig vagy akár még tovább. Nathan egy ujjal kinyitotta a mini hűtőtáskát, amelyet rá lehetett csatlakoztatni az autó aksijára. Ebben még több vizespalack volt, előre csomagolt szendvicsekkel, amelyeknek a széle kezdett felkunkorodni, és volt benne egy hatos pakk közepesen erős sör is. Sőt, még extra üzemanyag is egy marmonkannában, két leszíjazott pótkerék, egy lapát és egy elsősegélydoboz. Vagyis a szokásos felszerelés. Nathan pontosan ugyanezt találta volna a saját kocsijában, és úgy tippelt, Bubéban is. Így néz ki az alapszintű túlélőkészlet, enélkül képtelenség életben maradni Ausztrália legkegyetlenebb éghajlatán. Enélkül öngyilkosság elindulni otthonról.

– Itt van a kulcsa.

Xander bekukucskált a nyitott sofőroldali ajtón, és Nathan csatlakozott hozzá. A férfi szórakozottan nyugtázta, hogy egymás mellett állva egy vonalban van a válluk.

Beszállt egy kis vörös homok a kocsiba, és lerakódott minden felületre. Nathan látta, hogy a porréteg alatt ott a slusszkulcs is egy fekete kulcstartó zsinóron, amely szépen karikába tekerve hevert az ülésen.

Ez kicsit szokatlan, suttogta valamilyen hang a fülébe. Azon nem ütközött volna meg, ha a zárban találják a kulcsot. Legjobb tudomása szerint a környéken mindenki így csinálta. Látta maga előtt a saját kocsikulcsát, amelyet a holttestnél hagyott autója lábrészébe dobott. Bubé az emelkedő tövében parkoló autója indexén lógott. Egyetlen olyan alkalomra sem emlékezett, amikor látta volna, hogy Cameron magával viszi a kulcsát, mielőtt kiszállt egy kocsiból. Ahogy olyan alkalomra sem, amikor azt látta volna, hogy ilyen szépen elrendezve hagyja ott valahol.

– Lehet, hogy lerobbant? – kérdezte Bub, de a hangján érződött, hogy ő sem hisz a felvetésben.

Nathan nem válaszolt. A kulcsra nézett, és hirtelen kinyújtotta a kezét.

– Apa, ne, nem kéne hozzáé…

Nem törődött Xander figyelmeztetésével, megragadta a kulcsot, és a mozdulattól felkavarodott egy kicsit a por az autó terében. Ahogy összezárult a keze a kulcson, Nathan hideg bizonyossággal tudta, mi következik.

Beült a volán mögé, bedugta a kulcsot a zárba, és elfordította. A mozdulat olajozott volt, a kulcs simán becsúszott a helyére. A rezgésből érezte, hogy a motor életre kelti az autót, és miután felbőgött, diszkréten berregett tovább. De a síri csendben még ez is hangosnak érződött.

Nathan a fiára pillantott, de Xander már nem őt nézte. Az autón túlra meredt, a távolba, tenyerével eltakarta a szemét, és hunyorgott. Nathan is arra fordult. A messzeségben apró porfelhő közeledett délről. Valaki feléjük tartott.

Harmadik fejezet

Nathan aznap már másodjára állt a farmer sírja mellett, és nézte, hogy a jármű közeledik feléjük. A közelükbe érve lassított.

Ez is négykerék-meghajtású volt, ipari kerekekkel és elülső lökhárítóval, vagyis ugyanúgy nézett ki, mint szinte minden járgány a környéken, de ennek hordágy volt a hátuljában. Az elején és oldalán lévő, tükröződő mentőemblémán és feliraton csillogott a napfény.

Miután Nathan, Bub és Xander a sziklaszirt tetején, Cameron autója mellett állva végignézték, hogy a délről érkező porfelhő kitisztul, és beazonosították a kocsi típusát, szó nélkül lesétáltak, és visszahajtottak a sírhoz, hogy ott várják meg.

Nathan reggel óta most először érzett némi megkönnyebbülést, ahogy a mentőautó megállt, és a benne ülő férfi intett nekik. Rájuk fért már egy kis segítség.

Steve Fitzgerald inas, ötven-egynéhány éves ember volt, aki szívesen sztorizott a vöröskeresztes utazásain szerzett élményeiről. Az év felét mindig Afganisztánban, Szíriában, Ruandában vagy valami hasonló helyen töltötte, a másikat a balamarai senki földje egyszemélyes klinikáján, állandó ügyeletben. Szeretem a kihívásokat, mondta egyszer, és Nathan szerint ennél finomabban nem is fogalmazhatott volna. Steve egy rendőrrel szállt ki az autóból, akit Nathan most látott életében először.

– Glenn hol van? – kérdezte egyből, mire a zsaru összeráncolta a homlokát.

Steve nem válaszolt azonnal. Előbb végignézett a sírkövön és a ponyván, aztán megrázta a fejét.

– Jézusom. Szegény Cameron. – Leguggolt, de nem nyúlt semmihez. – Glenn tegnap óta Haddon Cornerben kínlódik. Egy kisgyerekes családnak a homokban ragadt a bérelt kocsija, és nem tudták megmondani, pontosan hol vannak. Glenn már megtalálta őket, de csak holnap ér ide.

– Korábban nem tud?

– Nathan, neki is csak két keze van.

– Bassza meg. – De mit volt mit tenni, Glenn McKenna őrmester egy személyben felügyelt egy akkora területet, mint Victoria állam. Néha ott volt, ahol szükség volt rá, máskor nem, de akárhogy is, ismerte a vidéket, mint a tenyerét. Nathan végigmérte az új zsarut. Máris leégett, és alig tűnt idősebbnek Xandernél. – Honnan repült ide?

– St Helensből. Ma reggel. Ludlow őrmester vagyok.

– Ott végzi a kiképzését?

– Nem. – Ludlow habozott. – Brisbane-ben.

– Jézusom. A nagyvárosban? – Nathan tisztában volt vele, hogy bunkón viselkedik, de nem érdekelte. – Mióta van St Helensben?

– Egy hónapja.

– Remek. – Nathan hallotta, hogy erre még Bub is felsóhajt. Steve-re nézett, aki elkezdte kipakolni az orvosi felszerelését. – Lehet, hogy jobb lenne megvárnunk Glennt.

– Felőlem aztán addig vártok itt, amíg akartok, srácok – mondta Steve, nem gorombán –, de egyelőre kénytelenek lesztek beérni Ludlow őrmesterrel meg velem.

Nathan Bub szemébe nézett. Semmi reakció.

– Jó, oké – mondta. – Bocs, ne vegye magára, csak…

– Megértem – mondta Ludlow. – De ez van, vagy én, vagy senki.

Amíg mérlegelték a két lehetőséget, kínos csend állt be.

– De nyilván minden tőlem telhetőt megteszek a testvérük ügye érdekében – tette hozzá Ludlow.

Nathan hirtelen seggfejnek érezte magát.

– Aha. Oké. Kösz, hogy ideutazott. – Amikor látta, hogy a fickó arcán megkönnyebbülés suhan át, még rosszabbul érezte magát. Bemutatta magukat, aztán várt, míg a zsaru előhalászott a táskájából egy fényképezőgépet.

– Most akkor… – Ludlow az objektívvel a sírkő felé intett, mire mindannyian hátrébb léptek. A zsaru körbejárta a követ, minden szögből lefotózva a ponyvát és közvetlen környezetét. Végül, amikor már a térde és az inge is csupa por volt, felállt.

– Átadom a terepet – mondta a mentősnek.

Steve letérdelt a sír mellé, és úgy hajtotta fel a ponyvát, hogy Nathan ne lásson be alá, amiért a férfit hála járta át. Bub közben hátrébb ment, nekitámaszkodott kocsija árnyékos oldalának, és a földre meredt, az őrmester pedig hunyorogva nézegette digitális fényképeit.

Nathan és Xander közelről figyelte, ahogy Steve dolgozik. A férfi arra gondolt, Cam nem repesett volna attól, hogy pont Steve Fitzgerald van itt. Soha nem jöttek ki valami jól. Mintha valahogy megérezte volna, hogy ő jár a fejében, a mentős felnézett Nathanre.

– Amúgy hogy vagy, mi újság?

– Megvagyok.

– Minden rendben? Mármint ezt leszámítva, nyilván. – Steve hangja barátságos volt, hangszíne azonban most tárgyilagos. Ténylegesen kérdést tett fel, nem udvariaskodott.

– Jól vagyok. Bub volt itt egész este, nem én.

– Tudom. Csak nem láttalak egy ideje. – Továbbra sem udvariaskodott. – Volt egy időpontod a klinikán, amire nem jöttél be.

– Telefonáltam.

– De pont az lett volna a lényeg, hogy gyere be.

– Bocs. – Nathan vállat vont. – Sok a dolgom.

– De azért jól vagy?

– Igen. Már mondtam. – Nathan sokatmondóan nézett Steve-re. Ne a gyerek előtt. De túl késő volt, észrevette, ahogy Xander egy pillanatra ránéz, majd elkapja a tekintetét. Steve hosszúnak tűnő idő után leporolta a kezét, és visszaült a sarkára.

– Szóval… – Intett az őrmesternek és Bubnak, hogy jöjjenek közelebb. – Tegnap beszéltem a pilótával, és most nem igazán értek meglepetések. Szerintem egyszerű dehidratációról van szó. El kell még küldenünk St Helensbe boncolásra, hogy biztosak legyünk benne – többé-kevésbé fiatal, egészséges fickó volt, váratlan halált halt, egész biztosan meg akarják majd vizsgálni –, de minden jel erre utal. – Steve Nathanre nézett. – Mit keresett itt?

– Azt még mi sem tudjuk – válaszolt a férfi.

Ludlow őrmester a jegyzetfüzetében lapozgatott.

– Szóval, ööö… – Bubra nézett. – Jól tudom, hogy elvileg szerdán találkoztak volna itt?

– Aha.

Az őrmester várt, és ahogy Bub a szemébe nézett, leégett bőre mintha egy árnyalattal még vörösebb lett volna.

– Mondana erről pár szót?

Bub kicsit meglepettnek tűnt, de nehézkesen és sok noszogatás után elmesélte az őrmesternek ugyanazt, amit korábban Nathannek is. Ahogy újra beszámolt a történtekről, néha még Nathan is ráncolta a homlokát, annyira zavaros volt a sztori. Ludlow őrmester még jóval azután is vadul jegyzetelt, hogy Bub befejezte, aztán visszalapozott, és átfutotta a leírtakat.

– Ön miért késett? – kérdezte könnyedén, mintha a gondolat épp csak most jutott volna eszébe, de Nathan biztos volt benne, hogy már percek óta dolgozott benne a kérdés. Ahogy végignézett rajta, leégett bőrén és nagy szemén, hirtelen arra gondolt, az előbb talán rosszul ítélte meg.

– Hogy? – pislogott Bub.

– Miért késett a találkozóról, amit a bátyjával beszéltek meg a Lehmann-dombra?

– Ja. Kettős defektem volt.

– Tessék?

– Aha.

– Két kereke is leeresztett?

– Aha.

– Az elég rendkívüli. – Az őrmester mosolygott, de most volt valami új árnyalat a hangszínében.

– Pedig előfordul – szólalt meg Nathan, és megkönnyebbülten látta, hogy Steve jóváhagyólag bólogat. – Nem annyira szokatlan, ilyen hőségben és ennyi sziklával. Gyakran becsúszik egy defekt, és simán benne van, hogy lesz egy második is. És az évnek ebben az időszakában jó háromnegyed óra kicserélni a kereket, talán még egy óra is megvan. – Érezte, hogy kezd elkalandozni, úgyhogy elhallgatott.

Ludlow még mindig Bub arcát fürkészte.

– Ez történt? – kérdezte.

Nathan újabb megkönnyebbülésére Bub befogta a száját, és biccentett. Az őrmester a jegyzetfüzete fölött végigmérte, aztán lefirkantott pár szót. Arckifejezése nyílt volt, de Nathan most is azt érezte, hogy valami dolgozik benne a felszín alatt. Oldalra sandított, Bub autójára. A két elülső kereke tényleg újnak tűnt. Elcsípte, hogy Xander is odanéz, és mindketten azonnal elkapták a tekintetüket.

Az őrmester végül Bubról Steve-re nézett.

– Meg tudná mondani, körülbelül mikor halt meg? – kérdezte.

– Úgy saccolom, valamikor tegnap reggel. A hőmérséklet és az árnyék- meg a vízhiány ismeretében nagyon meglepne, ha huszonnégy óránál tovább húzta volna. De a boncolás után többet fogunk tudni.

– Az nem hangzik valami sok időnek. – Ludlow őrmester összeráncolta a homlokát. – Mennyi idős is volt, harminc-sok?

– Negyven – válaszolt Nathan.

– Mások nem is bírták volna ennyi ideig – mondta Steve. – A huszonnégy óra talán még optimista becslés.

– Milyen messze vagyunk Cameron otthonától? – Ludlow újra végignézett a két fivéren.

– Gyalog kábé tizenöt kilométerre lenne légvonalban északnyugatra – felelt Nathan. – Ha autóval mennénk, követni kéne a földutat nyugatra, aztán északra, hogy ne süppedjünk bele a homokba, és ez összesen valószínűleg harmincnál is több lenne. A legbiztosabb, ha még tízet rászámolunk, innen keletre, a sziklák felé, aztán északra, az út mentén.

Afelé, amerre megtalálták Cam autóját. Nathan összenézett Bubbal, és Ludlow kiszúrta.

– Szóval, még ha a legrövidebb távot is nézzük, többórás gyalogútról beszélünk? – kérdezte az őrmester.

– Ilyen melegben kizárt, hogy gyalog meg lehet tenni – mondta Steve fojtott hangon. Megint a ponyvát nézte. – Emiatt szívta meg pár éve az a három szerződéses, akiket Athertonban foglyul ejtett a homok. Emlékszel, Bub? Te is segítettél, amikor kerestük őket.

Bub bólintott.

– Mennyi idősek is voltak, huszonévesek? – kérdezte Steve. – Megpróbáltak visszagyalogolni. Jó, ha hét kilométert meg tudtak tenni. Ketten hat órán belül meghaltak.

– Mi van még errefelé? – Ludlow odasétált a kerítéshez, és megtámaszkodott a dróton. – Az a maga földje a túloldalon? – fordult Nathan felé.

– Aha.

– Lehetséges, hogy az öccse arra számított, hogy találkozhat önnel?

Nathan látta, hogy Bub és Steve is ránéz.

– Nem.

– Nagyon biztosnak hangzik.

– Az is vagyok.

– De… – Ludlow újra kinyitotta a jegyzetfüzetét. – Cameron tudta, hogy ön a fiával pont itt végez kerítésellenőrzést, nem?

– Igen, azt mindig az évnek ebben a szakában szoktam. De nem errefelé jártunk.

– Cameron ezt biztosan tudta?

Hosszú csend állt be.

– Nem.

Ludlow végighúzta a kezét a legfelső dróton, majd kinyitotta a tenyerét, és megnézte, mennyire poros.

– Van ötlete, az öccse miért akarhatott ide jönni?

– Nem tudom, miért akarhatott ide jönni – mondta Nathan egy kis gondolkodás után –, de jól ismerte a terepet.

– Gyakran járt ide?

– Azt hiszem, az utóbbi időben már nem. – Nathan Bubra pillantott, aki vállat vont. – De régen sokat járt.

– Egyébként kilométerekig ez az egyetlen hely, ahol van egy kis árnyék – mondta Steve. – Lehet, hogy az ösztöne csalta ide.

Ludlow a ponyva alakját fürkészve átgondolta a lehetőséget. Még úgy is látható volt, hogy emberi test hever a földön, hogy le volt fedve.

– Az elmúlt hetekben milyen állapotban volt az öccsük?

A kérdést tapintatosan tette fel, és Nathannek kellett is pár másodperc, míg kapcsolt, hogy neki szól.

– Nem tudom. Pár hónapja nem találkoztunk.

– Egész pontosan hány hónapja?

– Talán négy? Mikor is dolgoztunk együtt azon az úton, Bub? – Most esett le neki, hogy mindkét testvérét akkor látta utoljára. Bub üres arckifejezéssel meredt maga elé.

– Négy hónapja – ismételte meg Ludlow. – Szóval olyan augusztus- szeptemberfelé?

– Valószínűleg kicsit korábban. – Nathan megerőltette magát. – Sőt, várjon. Az első State of Origin-meccs környékén volt. Onnan tudom, hogy arról is beszélgettünk.

– Vagyis júniusban – vágta rá Ludlow és Bub egyszerre.

– Ja, asszem.

– Tehát hat hónapja – mondta Ludlow.

– Aha, annyi lehet. Néha azért beszéltünk rádión keresztül.

– Gyakran?

– Elég gyakran.

– Volt valami oka annak, hogy nem találkoztak?

– Nem, nem volt különösebb oka. Csak majdnem háromórányira lakunk egymástól. És mindkettőnknek elég sűrű az élete. – Segélykérően Bub felé fordult, de nem kapott tőle. – Te mindennap találkoztál vele otthon, szerinted hogy viselkedett mostanában?

Nathan vállvonogatásra számított, de Bub láthatóan elgondolkodott. Végül vett egy nagy levegőt.

– Az utóbbi időben kicsit feszült volt – mondta.

Nathan döbbenten nézett rá. Nagyon rossz lehetett a helyzet, ha még Bubnak is feltűnt.

– Hogy értve volt feszült? – kérdezte Ludlow.

Bub most viszont vállat vont. Láthatóan feszengett egy kicsit.

– Nemtom. A szokott módon.

Mindannyian várták a folytatást, de Bubnak a jelek szerint nem volt más hozzáfűznivalója.

Ludlow ellenőrizte a jegyzeteit.

– Cameron kivel élt azon a birtokon? – kérdezte.

– Velem – válaszolt Bub, az ujjain számolva –, anyával, Ilsével, vagyis a nőjével és a két lányukkal meg Harry bácsival…

– Harry Bledsoe-val – szólt közbe Nathan. – Hivatalosan nem a nagybácsink, csak családi barát. De már mindhármunk születése előtt óta dolgozik a birtokon.

– Tehát papíron alkalmazott? – kérdezte Ludlow.

– Papíron igen, de senki sem így gondol rá – válaszolt Nathan.

Bub biccentett.

– Most amúgy lakik nálunk két idénymunkás is – tette hozzá.

– Mit csinálnak? – kérdezte Ludlow.

– A szokásosat. Segítenek a ház körüli munkában. Azt csinálják, amire épp szükség van. Cam pár hónapja vette fel őket.

– Gyakran vett fel embereket?

– Amilyen gyakran szüksége volt rá – mondta Nathan. – Bevett dolog, hogy év közben érkeznek ide szerződésesek és idénymunkások, attól függően, milyen munkák vannak. Glenn… mármint McKenna őrmester pontosan tudja, hogy megy ez.

Ludlow felírt valamit a noteszába, de nem szólt semmit.

Steve felállt, és leporolta a térdét.

– Na jó, most már szeretném berakni a mentőbe – mondta. – Az őrmesterrel fel tudjuk tenni a hordágyra. Vagy valamelyikőtök esetleg akar segíteni?

Nathan és Bub is megrázta a fejét. Nathan megkönnyebbült. Attól tartott, élete végéig érezte volna azt a súlyt.

Steve ismét leguggolt.

– Csak szólok, most teljesen leveszem róla a ponyvát, úgyhogy ha nem akarjátok látni, forduljatok el.

Nathan már mondani készült valamit Xandernek, de a fia rögtön elfordult. Az a bizonyos városias puhányság, gondolta, de ezúttal örült neki. Bub a látóhatárra meredt.

Nathan addig tépelődött, amíg le nem késett a döntésről. Amikor Steve-ék felemelték Cameron élettelen testét a hordágyra, a ponyva lecsúszott róla. Bubnak igaza volt. A testvérük nem tűnt sebesültnek, a hagyományos értelemben legalábbis nem. A hőség és a szomjúság azonban rettenetes dolgokat művel az emberrel. Cameron, miután a racionalitás cserben hagyta, láthatóan már elkezdett levetkőzni, úgyhogy a bőrét repedések sűrű vonalai hálózták be. Bármi is járt a fejében a halála pillanatában, nem úgy tűnt, hogy békében távozott.

Nathan még jóval azután is a hordágyra meredt, hogy berakták a mentőbe. Ludlow őrmester visszafordult a sír felé, öntudatlanul a nadrágjához ütögetve a kezét, hogy leporolja. Mozdulat közben hirtelen abbahagyta, tett egy lépést előre, és megvizsgálta a helyet, ahol az előbb még Cameron hevert. A föld ott homokos volt, és satnya fűcsomók nőttek rá. Az őrmester fölé hajolt.

– Ez mi? – kérdezte.

Nathan érezte, hogy az egyik oldalán Bub lép közelebb hozzá, a másikon Xander. Mindhárman azt nézték, mit mutat Ludlow.

A sírkő tövéhez közel, ahol Cameron háta érintkezett a földdel, volt egy kis mélyedés.

Negyedik fejezet

A mélyedés körülbelül akkora volt, mint három ököl, és nem volt benne semmi.

Ludlow lőtt néhány fényképet, aztán kesztyűs keze egyik ujjával megtapogatta a lyukat. Az oldala egyből elkezdett beomlani, megindult a puha föld. A puszta mindig is olyan volt, mint valami élőlény, és Nathan tudta, hogy egy-két napon belül tökéletesen helyrehozza magát. Ludlow jobban beletúrt a földbe, és Nathan szórakozottan eltűnődött, vajon milyen mélyre temethették a farmert.

– Semmit sem látok. – Az őrmester beletörölte a tenyerét a nadrágjába, és homlokráncolva Steve-re nézett. – A kezét megnézte?

Steve eltűnt a mentőautó hátuljában, majd egy perc múlva visszatért.

– Letörtek a körmei, alattuk találtam egy kis homokot és koszt. Elképzelhető, hogy kézzel ásta ki, ha erre gondolt.

– Miért pazarolta volna erre az energiáját?

– Mondjuk mert a hőség kisütötte az agyát.

Bub hangjára mindannyian felé fordultak. Ő karba tett kézzel, enyhén meggörnyedve nézte őket.

– Most mi van? – Vállat vont. – Tök egyértelmű, nem? Tegnap negyvenöt fok volt. Nemtom, Cam miért mászott ki a kocsijából, de egyből rábaszott. Kész, ennyi.

Ludlow Steve-re nézett, aki finoman biccentett.

– Nézze, nem mond hülyeséget. A dehidratált emberek nagyon gyorsan összezavarodnak.

Mindannyian hosszú ideig bámultak a feltúrt mélyedésbe. Ludlow nézett fel elsőként.

– Most szeretném megnézni az autóját.

Nathan felajánlotta, hogy elviszik az őrmestert, és Bub nem ellenkezett. Sőt megkönnyebbültnek tűnt, hogy hátramaradhat Steve-vel, aki mintákat akart venni, és eltárolni azokat egy hűtőládában, még mielőtt használhatatlanok lesznek.

Nathan átmászott a kerítésen Ludlow-val és Xanderrel, aztán beszálltak a kocsijába. Jó érzés volt végre újra a saját birtokán lenni. A rendhagyó látvány, hogy Cam holtan hever azon a hőn szeretett földön, valahogy felborította a hely egyensúlyát, mintha valamilyen méreganyag került volna a levegőbe.

Nathan nem tudta biztos kézzel fogni a kormányt, egyre csak az járt a fejében, milyen is volt, amikor utoljára látta Camet, júniusban vagy akörül. Öccse valószínűleg mosolygott, mint általában. Nathan egymás után ellazította mindkét kezét a volánon. Csak a ponyva alatt heverő testvére arcára tudott gondolni. Már akkor azt kívánta, bárcsak elfordította volna a fejét. Ahogy beindította a motort, és elhajtott a sírtól, hirtelen kapcsolt, hogy Ludlow hozzá beszél.

– Tessék?

– Csak azt kérdeztem, hogy az öccsével tudatosan vettek-e egymással szomszédos földeket.

– Ja. Nem. A Burley Downs-birtok az apánké volt, úgyhogy Cam, Bub és én ott nőttünk fel. Aztán kaptam egy valamekkora földet a kerítésnek ezen az oldalán, amikor… ööö… megnősültem… – A visszapillantó tükörben látta, hogy Xander kifelé néz az ablakon, és úgy tesz, mintha nem is figyelne oda. – Ez körülbelül húsz éve volt. Amikor apánk meghalt, Cam átvette a Burley Downst.

– Szóval Cameroné volt?

– Ő igazgatja. És már többségi tulajdonos.

– Tényleg?

– Aha, de azért ne lepődjön meg ennyire. Már évek óta így van. Apa halálakor mindannyian kaptunk egy harmadot, teljesen korrekten megosztoztunk. Én viszont nem sokkal később eladtam a saját részem Camnek, és azóta övé a hely. Ő intézi a napi teendőket, ő végzi a hosszú távú tervezés nagy részét. Bubnak még mindig megvan a saját harmada, nekem meg egy hatod maradt.

Ludlow jegyzetelt egy kicsit.

– És mekkora a Burley Downs?

– Három és fél ezer négyzetkilométer, plusz körülbelül háromezer a Hereforddal együtt.

– És mindezt a családjuk tartja kézben?

Volt valami furcsa abban, ahogy Ludlow beszélt. Nathannek csak akkor esett le, mi, amikor kinyitotta a száját, hogy válaszoljon. Az őrmester teljesen normálisan szólt hozzá. Se egy nyílt vagy burkolt célzás, se egy fenyegető vagy nagy néha aggodalmaskodó megjegyzés. Nathan elgondolkodott, Steve vajon mikor tájékoztatja arról, amit talált. Valószínűleg majd a mentőautóban, hazafelé menet. A sztori korrektül kitölt egy szünetet egy hétköznapi csevegésben, és nincs benne semmi államtitok. Mostantól fogva, már amennyire Nathan meg tudta jósolni, a helyi legendárium része.

Ludlow mocorgott az ülésén, és Nathan rájött, hogy még mindig választ vár tőle.

– Ahogy mondtam, ha segítségre van szükségük, felvesznek munkaerőt. A marhák terelésénél mindig kell, és vannak munkaerő-közvetítő cégek, amiknél le lehet kötni egy adott melóra egy csapatot. Az ilyesmit manapság már gyakorlatilag csak helikopterrel és motorral csinálják. Amikor Camnek segítség kellett a mérnöki dolgokkal vagy kerítésfelállítással vagy akármivel kapcsolatban, mindig szerződéseseket bízott meg. De a sima napi ügyeket családon belül intézzük. Főleg a nyugis időszakokban. Most például nem történik semmi extra, mivel a piacok és a húsüzemek karácsonyra bezártak.

– Nem kell segítség ennyi tehén megfejéséhez?

Nathan a visszapillantóban elcsípte, hogy Xander eltüntet az arcáról egy mosolyt.

– Szarvasmarhákat tartunk, nem fejősteheneket.

– És akkor hogy képzeljem el, mindegyikük hűtője tele van steakkel?

– És tartós tejjel. De nem, ez nem olyan, mint a farmon tartott jószágokkal. Az ilyen nagy birtokokon az állatok leginkább csak kószálnak. Isznak a csövön keresztül érkező vízből, legelnek, és amikor eljön az ideje, összetereljük őket. – Sok szempontból majdhogynem vadon éltek. Némelyik a születése és a levágása között alig látott embert.

– És mekkora a maga birtoka?

– Körülbelül hétszáz négyzetkilométer.

– Vagyis jóval kisebb, mint a Burley Downs.

– Aha.

– Hogyhogy?

Nathan habozott. Xander már megint kifelé nézett az ablakon.

– Hosszú sztori. A rövid verzió az, hogy volt egy csúnya válásom.

Ludlow ezt kivételesen szó nélkül tudomásul vette. Nathan eltűnődött, vajon hasonló ok áll-e amögött, hogy a zsarut Brisbane-től ezerötszáz kilométerre helyezték ki.

– Ki lakik még magánál? – kérdezte Ludlow.

Nathan nem azonnal válaszolt.

– Rajtam kívül nem dolgozik ott más teljes munkaidőben. Egyedül vagyok.

Ludlow felé fordult.

– Csak maga él ott?

– Aha. Többnyire szólózom. Szerződéseseket vagy alkalmi munkaerőt csak akkor hívok, amikor szükségem van rájuk. – És amikor telik is rá, bár ezt nem tette hozzá.

Az őrmester eltátotta a száját.

– De mit is mondott, mekkora a birtoka, hétszáz négyzetkilométer? És hány marhája van?

– Valószínűleg öt-hatszáz.

– Jézusom, az azért nagy szám.

Nathan most sem azonnal válaszolt. Igen is, meg nem is. Elég sok állata volt ahhoz, hogy addig gyötörhesse nyeszlett kis földjét, amíg homokozó nem lesz belőle. Ahhoz viszont messze nem elég, hogy kijöjjön nullszaldóra.

– De… – Ludlow végignézett a széles horizonton, bár egyik oldalon sem volt látnivaló. – Nem magányos néha?

– Nem. – Ismét hátrapillantott a tükörben. Xander újra őket figyelte. – Nem, megvagyok. Nem zavar. És amíg van elég víz, a marhák gyakorlatilag gondoskodnak magukról.

– De azért nyilván nem teljesen.

– Nem, nem teljesen, de az elmúlt években nagy szerencsénk volt a Greenville-lel – mondta Nathan, aki már nagyon témát akart váltani.

– Az mi, a folyó?

– Aha. Felvesz minden tápanyagot az esővízből, úgyhogy az áradás mindig jót tesz a földnek. Tavaly például kiáradt, és pár évvel korábban is.

Ludlow hunyorogva belenézett a napba.

– Ahhoz mennyi eső kell?

– Errefelé néha esőzés nélkül is van áradás – szólalt meg Xander, mire az őrmester hátrafordult.

– Tényleg?

Nathan biccentett. Még negyvenkét év után is furcsa volt látni, ahogy a vízszint akkor is hang nélkül és alattomosan emelkedik meg, ha egy szem felhő sincs az égen. A folyó ilyenkor az ezer kilométerre északra, pár nappal korábban esett esőtől megduzzadva nyaldosta a partjait. Nathan kifelé mutatott az ablakon.

– Áradásnál ennek a nagy része víz alá kerül. A folyó helyenként tíz kilométer széles, csónak nélkül át se lehet rajta kelni. A házak és a város magas földre épült, az utat viszont elárasztja.

Ludlow láthatóan megdöbbent.

– És hogy ússzák meg?

Xander elnevette magát.

– Sehogy – mondta Nathan. – Sok birtokból sziget lesz. Egyszer öt hétre otthon rekedtem.

– Egyedül?

– Igen. De azért nem olyan nagy kaland ez. Csak fel kell rá készülni. Nincs sok választásunk, ez színtiszta földrajz.

Kinézett a körülöttük nyújtózó, lángvörös földre. Belegondolni is észbontó, de ez a vidék több millió évvel ezelőtt egy irdatlan nagy belföldi tenger feneke volt. A talajból mélytengeri dinoszauruszok csontjait ásták elő, és még mindig akadtak a sivatagban helyek, ahol megkövült kagylóhéjak pörkölődtek a nap alatt. Nathannek hirtelen eszébe jutott, gyerekkorukban mennyit jártak Cameronnal dínóvadászatra, kezükben ásókkal és zsákokkal, hogy legyen miben hazavinni a zsákmányt. Évekkel később Xanderen volt a sor, és Nathan zsebe ekkor már műanyag dínókkal volt tele, hogy a fiú tudjon mivel játszani, ha igaziakat nem találnak.

Az őrmester megint jegyzetelt egy kicsit a noteszébe.

– Kik a szomszédai? – kérdezte.

– A legközelebbi birtok az athertoni. – Nathan északkelet felé mutatott. – Maga a város délebbre van, aztán onnan keletre van még pár birtok. A második legnagyobb errefelé a Kirrabee, azzal van egy közös határom. Most egy vállalat tulajdona.

Korábban egy családé volt. Konkrétan az apósáé. Egész pontosan az exapósáé, emlékeztette magát, mert jobban tetszett neki ez a titulus.

Ahogy közelebb értek ahhoz a részhez, ahol át tudott hajtani a kerítésen, Nathan lefékezett. Xander kiugrott a kocsiból, és kinyitotta a kaput, aztán zötyögve átkeltek, és máris újra Cameron földjén találták magukat.

– Már nincs messze – mondta Nathan az őrmesternek.

– Mire utalt, amikor korábban azt mondta, hogy az öccse jól ismerte a sír környékét? – Ludlow Nathan szemébe nézett. – Nem furcsa, hogy valaki rendszeresen ott akarja tölteni az idejét?

– Cam bácsi lefestette a sírt – mondta Xander, miközben visszamászott a hátsó ülésre. – Híressé tette. Mármint helyi viszonyok között.

– Komolyan?

Nathan bólintott.

– Cam csak amatőr… volt… de azért elég ügyes. Még gyerekkorunkban kezdett festegetni. Errefelé nincs sok szórakozási lehetőség, úgyhogy mindannyian ilyen öregasszonyos marhaságokkal kezdtünk el foglalkozni. Bélyeggyűjtéssel meg ilyesmivel. Én teljesen fakezű voltam a festéshez, Camnek viszont volt hozzá érzéke, és, ha jól tudom, valamelyest meg is maradt neki a hobbi. Aztán körülbelül öt éve megfestette a farmer sírját.

Az egyik idénymunkás, aki akkoriban itt dolgozott, lefényképezte, és amikor hazaért Franciaországba vagy Kanadába vagy ahonnan jött, feltette az internetre. Cameront hirtelen elkezdték hívogatni különböző emberek, hogy rendeljenek maguknak másolatokat. Végül, az anyja javaslatára, benevezte a festményt egy versenyre, és megnyert egy állami díjat.

– A városban lévő boltban lehet kapni a festmény alapján készült képeslapokat