DOROTHY I. SAYERS

Holttest a fürdőkádban

A mű eredeti címe

Whose Body?

Copyright © The Trustees of Anthony Fleming, 1923

Hungarian translation © Rácz Péter

© General Press Könyvkiadó, 2024

Fordította

RÁCZ PÉTER

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

ISSN 2939-6352

ISBN 978 963 452 865 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító és belív nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

M. J.-NEK

Drága Jim!

Ez a könyv a te bűnöd. Ha nem lettél volna olyan szörnyen makacs, akkor Lord Peter sosem vergődik át az akadályokon, és jut nyomozásának a végére. Vedd úgy, hogy a tőle megszokott könnyed nyájassággal köszöni a jótéteményedet!

Őszinte barátsággal,

D. L. S.

ELŐSZÓ

Minden bizonnyal forogna a sírjában a nagyszerű regényíró, Dorothy L. Sayers, ha megtudná, hogyan akadtam káprázatos detektívtörténeteinek a nyomára. Hosszú évekkel ezelőtt műveinek jelentős részét megfilmesítették Ian Carmichael főszereplésével; az én kíváncsiságomat pedig a kaliforniai Huntington Beachben keltették föl, amikor a köztelevízió műsorára tűzte őket. Emlékszem, az adás házigazdája részletesen beszélt Sayers életének és pályafutásának egyedülálló, lenyűgöző eredményeiről – egyebek között az Oxfordi Egyetemen az első nők egyikeként szerzett diplomájáról, majd Dante-fordításáról –, és be kell vallanom, mély benyomást tettek rám. De még inkább megragadott elbűvölő nyomozójának, Lord Peter Wimsey-nek az alakja, úgyhogy sebtében be is szereztem a szerző alkotásait.

Mivel olvasóként különösebben sosem kedveltem a detektívregényeket – ma sem rajongok értük –, korábban nem hallottam erről a bámulatos figuráról. Szempillantás alatt a szívemhez nőtt, kezdve nyegle beszédstílusától egészen az őt körülölelő családi szálakig. Jószerével belezúgtam Wimsey-be, ám nemcsak hozzá kezdtem el kötődni, hanem a többiekhez is: a végtelenül nyugodt, mindenütt jelen lévő inashoz, Bunterhez; az örökletes nemesi tartásdíjban részesülő özvegy denveri hercegnéhez (nem akármilyen főrendi cím, ugye?); Denver begyöpösödött fejű hercegéhez és az elviselhetetlen denveri hercegnéhez; Saint-George vikomthoz; Charles Parkerhez és Lady Maryhez… Úgy találtam, ha könyvekről van szó, akkor Dorothy L. Sayers regényeinek főszereplője az a fajta karakter, akiért kifejezetten lelkesedem: élete „valóságosnak” tűnik, és nem pusztán holmi egyszerű hőst alakít, akinek, felettébb előzékeny módon, nincsenek az író cselekményszövését összekuszáló, zűrzavaros kapcsolatai.

Később világossá vált számomra, hogy jócskán van mit tanulnom Dorothy L. Sayerstől, úgy is, mint olvasó, és úgy is, mint leendő író. Míg a bűnügyi regények aranykorának legtöbb szerzője az elengedhetetlen bűncselekményre, a lehetséges gyanúsítottakra, az árulkodó jelekre és az elterelő mozzanatokra korlátozta a cselekmény vonulatát, addig Sayers tágabb teret engedett magának. Az elkövetett bűncselekményben és a kibontakozó nyomozásban egy nagyobb kitekintésű történet keretét látta, ha úgy tetszik, merő csontvázként fogta föl, amelyre felaggathatta a jóval grandiózusabb mese izomkötegeit, szerveit, véredényeit és testi jellegzetességeit. Én afféle „gobelinregényeknek” nevezném a könyveit, amelyekben felismerhetők és valóságosak a helyszínek (Oxfordtól kezdve a drámai hatású devoni partokon át Fens kopár, mocsaras vidékéig). Az események fő- és mellékszálainak fordulópontjainál a szereplők mindvégig olyan tetteket hajtanak végre, amelyek túlmutatnak azon, mintha csak egy közönséges bűnügyi nyomozás statisztái volnának; az írónő pedig bonyolult témákat bontakoztat ki és jár körbe, egyformán használ életből vett és irodalmi szimbólumokat, ugyanakkor gyakran utal más művekre is. Tömören fogalmazva azt domborítanám ki, hogy Sayers kertelés nélküli, érzelemmentes megközelítést alkalmaz detektívtörténeteinek megírásánál. Nem adja a megoldások kulcsát olvasóinak a kezébe, hanem feltételezi, hogy azok fel tudnak nőni elvárásaihoz.

Alkotásaiban olyan változatos gazdagságra bukkantam, amilyet korábban nem tapasztaltam bűnügyi regényekben. Elmerültem a cselekményszövését jellemző részletes, gondos leírásokban: legyen az a harangjáték mikéntje a The Nine Tailorsban, az arzén szokatlan felhasználása a Strong Poisonban, vagy éppen Oxford lebilincselő építészeti arculatának bemutatása a Gaudy Nightban. Sayers nem feledkezik meg semmiről sem, szinte mindent szóba hoz a könyveiben, a rejtjelezéstől a borkészítés tudományáig, felejthetetlenné téve azt a két világháború közötti féktelen időszakot, amely egyfelől a nyílt osztályrendszer halálát jelképezte, másfelől beharangozta egy csalárd, ármányos társadalom beköszöntét.

Ami igazán csodálatraméltó Sayers munkásságában, az a töretlen lelkesedése, hogy feltárja az emberi természet rejtelmeit. Az idestova nyolcvan évvel ezelőtt kreált figuráinak érzelemvilága ugyanolyan valóságos, mintha a szereplői ma is élnének. Az emberi viselkedés hátterében húzódó motívumok semmivel sem összetettebbek korunkban, mint 1923-ban, amikor Lord Peter Wimsey először aratott sikert. Persze változnak az idők, és Sayers Angliája ma már rengeteg vonatkozásban felismerhetetlen az olvasóknak. De egyvalamiben biztosak lehetünk, ha kezünkbe veszünk egy Sayers-regényt: rá fogunk döbbenni, hogyan alakult át az idő múlásával a minket körülvevő világ anélkül, hogy bármit is módosított volna emberi mivoltunk lényegén.

Amikor elkezdtem krimiírói pályafutásomat, azt bizonygattam az embereknek, hogy boldog leszek, ha egy nap együtt emlegetik majd a nevem Dorothy L. Sayersével. Örömmel jelenthetem ki, hogy az első könyvem megjelenése után ez meg is történt. Ám igazán csak akkor fogom sikeresnek tekinteni magam, ha valaha is képes leszek, akár csak megközelítőleg is, hasonlóan izgalmas részletekkel és örömteli pillanatokkal szolgálni olvasóimnak, mint Sayers tette a Wimsey-történetekben.

Sayers könyveinek újbóli kiadása – bárhogy nézzük is – mindenképpen eseményszámba megy. Azzal, hogy olvasók egymást követő nemzedékei üdvözlik az életükbe belépő szerzőt, voltaképpen egy felejthetetlen utazásra indulnak, egy még felejthetetlenebb társ kíséretében. Küszöbönálló, fenyegető veszély esetén az ember hajlik arra, hogy egy „Sherlock Holmes” segítségét kérje a baj lehető leggyorsabb elhárítása érdekében. Ám ha biztos akar lenni a dolgában, és megtalálni a leghatékonyabb gyógyírt, hogy túlélje az élet viszontagságait, akkor az a leghelyesebb, ha egy „Lord Peter Wimsey”-vel köti össze a sorsát.

Elizabeth George

Kalifornia, Huntington Beach

2003. május 27.

1

– Ó, a fenébe! – fakadt ki Lord Peter Wimsey a Piccadilly Circusnél. – Hé, sofőr!

A taxis, némileg bosszankodva, hogy utasa pont akkor óhajt tőle valamit, amikor ő éppen igyekszik megbirkózni a Lower Regent Streetre való bekanyarodás bonyolult feladatával, keresztülvágva a 19-es és a 38-B jelzésű busz, illetve egy kerékpáros útvonalán, kelletlenül hegyezte a fülét.

– Elfelejtettem magammal hozni a katalógust – mondta Lord Peter rosszallóan –, meglehetősen szokatlan hanyagság a részemről. Visszavinne oda, ahonnan indultunk?

– A Savile Klubba, uram?

– Nem… Piccadilly 110/A… pár sarokkal odébb… köszönöm.

– Azt gondoltam, hogy sietős a dolga – válaszolta a sofőr. Kiérződött belőle a sértettség.

– Tartok tőle, hogy körülményes lesz megközelíteni – közölte Lord Peter, inkább a taxis gondolataiban olvasva, semmint a szavait követve. Hosszúkás, barátságos arca illett a cilinderéhez, mintha egyenesen abból nőtt volna ki, természetes módon, miként a gorgonzola sajtból a fehér lárvák.

Egy rendőr szigorú tekintettel figyelte, ahogy a taxi apró zökkenésekkel visszakanyarodik, miközben kerekei úgy nyikorognak, mint amikor valaki a fogát csikorgatja.

Az új, igényes és drága házak tömbje, ahol Lord Peter is lakott egy második emeleti lakásban, a Green Parkkal szemben magasodott, egy olyan területen, amelyen egy csődbe jutott kereskedelmi vállalkozás lekopaszított romhalmaza éktelenkedett huzamosabb időn keresztül. Amint belépett a lakásba, a fülét megütötte inasának a könyvtárszobából kiszűrődő hangja: az a fajta emelt, mégis recsegő torokhang volt, amely a kifogástalanul képzett személyzet tagjainak a sajátja, ha telefonon beszélnek.

– Úgy vélem, hogy őlordsága éppen most jött vissza… Ha főméltóságod volna szíves, és tartaná a vonalat egy pillanatig…

– Miről van szó, Bunter?

– A hercegné őkegyelmessége keresi Denverből telefonon, uram. Közöltem vele, hogy uraságod elment az aukciós vásárra, amikor meghallottam a lakáskulcs zörrenését.

– Köszönöm – felelte Lord Peter –, és ha megkérhetem, megkeresné a katalógusomat? Azt hiszem, a hálószobámban vagy az íróasztalomon hagytam.

Leült a telefon mellé laza, udvarias elegancia légkörét árasztva magából, mintha csak egy ismerős toppant volna be hozzá némi baráti csevegésre.

– Halló, anya… Te vagy az, ugye?

– Ó, édesem, hát megvagy! – válaszolta az özvegy hercegné. – Már attól féltem, hogy elszalasztottalak.

– Ami azt illeti, valóban úgy volt. Brocklebury kiárusítására indultam, hogy vásároljak egy-két könyvet, de vissza kellett jönnöm a katalógusért. Mi újság?

– Olyan fura az egész… – habogta a hercegné. – De úgy gondoltam, jobb, ha elmondom neked. Emlékszel Mr. Thippsre, a mesteremberre?

– Thipps? – értetlenkedett Lord Peter. – Thipps? Ó, igen, a mester, aki a templomfödémet javítja. Igen. Mi van vele?

– Mrs. Throgmorton itt járt nálam, és fölöttébb zaklatott állapotban volt.

– Ne haragudj, anya, de rosszul hallak. Mrs. kicsoda?

– Throgmorton… Throgmorton… A lelkész felesége.

– Throgmorton, értem. És?

– Mr. Thipps reggel felhívta őket telefonon. Ma kellett volna ideutaznia a munka miatt, tudod.

– Igen…?

– De azt mondta nekik, hogy nem tud jönni. Magánkívül volt a szerencsétlen. Egy holttestet talált a fürdőkádjában.

– Sajnálom, anya, de tényleg csapnivaló a vonal. Mit talált és hol?

– Egy holttestet, drágám, a kádjában.

– Micsoda?!... Nem, nem, még nem fejeztük be! Ne szakítsa meg a vonalat, kérem. Halló? Halló? Anya? Ott vagy? Halló? Anya!.. Ó, igen,bocsáss meg, de a központos lány bontani akarta a vonalunkat. Miféle holttestet?

– Egy halott emberét, édesem, és nem volt rajta semmi, csupán a cvikkere. Mrs. Throgmorton határozottan elpirult, amikor elmesélte. Attól tartok, hogy a vidéki plébániákon élők kezdenek némileg szűk látókörűvé válni.

– Nos, kissé szokatlan, mi tagadás. És ez a Thipps… ismerte legalább a megboldogultat?

– Nem, drágám, nem hinném, de persze nem árulhatott el sok részletet Mrs. Throgmortonnak. A lelkészné azt mondta, hogy nagyon feldúltnak tűnt a telefonban. Pedig amúgy tiszteletre méltó emberke… Nyilván kiborította, hogy a rendőrség ott van a lakásán, meg a többi, ami ezzel jár.

– Szegény Thipps! Roppant kínos lehetett a számára. Lássuk csak… Battersea-ben lakik, igaz?

– Igen, aranyoskám. Abban a nagy házban, a Queen Caroline 59. szám alatt. Szemben a parkkal. A kórház sarkán túl lévő tömbben. Felötlött bennem, talán szeretnél odamenni, körülnézni egy kicsit, és megkérdezni tőle, tehetünk-e valamit érte. Mindig is kedves, udvarias embernek tartottam.

– Ó, hogyne! – válaszolta Lord Peter belevigyorogva a telefonba. Az özvegy hercegné gyakran közreműködött abban, hogy fia a kedvenc hobbiját, a bűnügyi nyomozást űzhesse, jóllehet sosem célzott rá, és úgy tett, mintha nem sok köze lenne az egészhez.

– Mikor történt mindez, anya?

– Úgy sejtem, hogy ma reggel találta meg a hullát, de érthető módon nem óhajtotta azonmód megosztani a tényt Throgmortonékkal. A lelkészné nem sokkal ebéd előtt állított be hozzám – olyan lehangolt állapotban volt, hogy megkértem, maradjon még. Szerencsére egyedül voltam otthon. Engem nem zavar, ha unatkozom, de azt ki nem állom, ha a vendégeim kedvetlenek.

– Szegény öreganyám! Mindenesetre rettenetesen hálás vagyok, hogy felhívtad a figyelmemet az esetre. Azt hiszem, elküldöm Buntert a kiárusításra, én meg elbotorkálok Battersea-be, és megvigasztalom a szerencsétlen flótást. Viszlát!

– Minden jót, édesem!

– Bunter!

– Igenis, uram!

– A hercegné őkegyelmessége elújságolta, hogy egy jó hírű battersea-i építőmester holttestre bukkant a fürdőkádjában.

– Valóban, uram? Ez fölöttébb örvendetesnek tűnik.

– Nagyon is annak, Bunter. Mint mindig, most is fején találta a szöget – tévedhetetlen a szóhasználata. Bárcsak az Eton és a Balliol is rendelkezett volna hasonló tulajdonsággal! Megvan a katalógus?

– Igen, itt van, uram.

– Köszönöm. Tüstént indulok Battersea-be. Megkérném, hogy menjen el helyettem az aukcióra. Ne is vesztegesse az időt, nem szeretnék lemaradni Dante első, 1481-es firenzei fóliánsáról,{1} sem Jacopo de Voragine legendagyűjteményéről – látja, itt van! –, Arany Legenda, Wynkyn de Worde, 1493 – megjegyezte? –, és próbálja megszerezni az Aymon négy fia Caxton-féle példányát is, amely 1489-ben készült. Páratlan darab az is. Figyeljen! Megjelöltem azokat a műveket, amelyeket szeretnék, és mindegyiknél ott van az összeg, amennyit a második körben felajánlhat értük. Tegyen meg mindent! Vacsorára visszaérek.

– Nagyszerű, uram.

– Üljön be a taximba, és mondja meg a sofőrnek, hogy iparkodjon. Valószínűleg a maga kedvéért meg is teszi, engem nem igazán kedvel. Lehetek-e… – váltott témát Lord Peter, miközben magát nézte a kandallópárkány fölötti, tizennyolcadik századból származó tükörben – …lehetek-e annyira szívtelen, hogy – nehéz egyszerűbben megfogalmazni – tovább gyötröm a már amúgy is agyongyötört Thippset azzal, ha cilinderben és szalonkabátban toppanok be hozzá? Úgy vélem, hogy nem. Tíz az egy ellen, hogy a nadrágomra ügyet sem vetne, és azt gondolná, hogy én vagyok a temetkezési vállalkozó. Talán egy szürke öltöny jobb lenne, ízléses, de nem kihívó, hozzáillő kalappal, amely kiemelné a másik énemet. Az első változat túl amatőr, a szemétbe vele; a fagott harsonája új, üde motívumot jelez; színre lép Sherlock Holmes, ezúttal sétára induló úriembernek álcázva. Ott megy Bunter. Felbecsülhetetlen értékű fickó – sosem ragaszkodik a munkájához, ha megkéred, hogy valami mást csináljon. Remélhetőleg nem fogja elszalasztani az Aymon négy fiát. Bár létezik egy másik változat is belőle – a Vatikánban.{2} Talán egyszer az is elérhetővé válik, sosem tudható előre: például a katolikus egyház csődbe megy, vagy Svájc megszállja Olaszországot. Ugyanakkor, bárhogy nézem is, az csak egyszer fordul elő egy ember életében – legalábbis nekem ez a véleményem –, hogy ismeretlen holttest bukkan fel egy fürdőkádban, sőt, el tudom képzelni, hogy egy kezemen meg tudom számolni, főleg, ha felveszem a cvikkeremet, hogy eddig hányszor jegyeztek fel hasonló esetet. Te jó ég, őrületes hiba, ha az ember egyszerre két szenvedélynek is hódol!

Átviharzott a folyosón a hálószobájába, ahol kapkodva, szélsebesen nekilátott átöltözni, ami módfelett rendhagyónak tűnt egy kényes ízlésű férfi részéről. Sötétzöld, a zoknija színéhez illő nyakkendőt választott, tétovázás nélkül, akkurátusan megkötötte, még a szája szélét sem szorította össze; barna cipőjét feketére cserélte, mellényzsebébe monoklit csúsztatott, majd felragadott egy nehéz, ezüst gömbfogantyúval díszített bambusz sétapálcát.

– Ez minden, azt hiszem – dünnyögte magában. – Te itt maradsz… bár ezzel az erővel akár el is vihetlek, talán a hasznomra lehetsz… az ember sosem tudhatja. – Felszerelését kiegészítette a lapos, ezüst gyufásdobozzal, az órájára pillantott, és amikor látta, hogy már háromnegyed három van, lerobogott a lépcsőn, leintett egy taxit, és a Battersea Parkba vitette magát.

Mr. Alfred Thipps alacsony termetű, nyughatatlan ember volt, akinek lenszőke haja kezdte elveszteni a sorssal való egyenlőtlen harcot. Egyetlen ismertetőjegyeként talán a bal szemöldöke fölötti, nagy kiterjedésű horzsolást lehetett volna megemlíteni, amely haloványan elütött külseje többi részétől. Miután üdvözölte Lord Petert, szusszanásnyi szünetet sem tartva elnézést kért a kinézetéért, feszélyezetten mormogva az orra alatt, hogy a sötétben nekiütközött az ebédlő ajtófélfájának. Szinte könnyekig meghatódott a látogatástól, amely számára nem csupán Lord Peter figyelmességéről tanúskodott, hanem arról is, hogy az uraság késznek mutatkozott leereszkedni hozzájuk.

– Semmi kétség, rendkívül önzetlen őlordsága részéről – ismételte tucatszor, sűrűn pislogva keskeny szemhéjával. – Igazán nagyra értékelem, mérhetetlenül nagyra, és anyám is kifejezné háláját, de sajnos annyira süket, hogy nem akarnám még azzal is terhelni önt, hogy megértesse vele. Az egész nap roppant nehéz volt – fűzte hozzá –, rendőrökkel a házban, meg az egész felfordulás. Nem vagyunk ehhez hozzászokva, sem én, sem az anyám, mindig is visszavonultan éltünk. Borzasztóan kimerítő ez egy bevált menetrendet követő ember számára, uram, és hálás vagyok az égnek, hogy az anyám nem érti, mi történik, mert biztosra veszem, hogy rettenetesen aggódna, ha tisztában volna az igazsággal. Persze elsőre ő is kiborult, de aztán kialakította a maga elképzelését a történtekről, és azt hiszem, így a legjobb.

A kandalló mellett kötögető idős asszony mogorván biccentett, amikor a fia feléje nézett.

– Mindig is erősködtem, hogy szólnod kellene a fürdőkád miatt, Alfred – jegyezte meg váratlanul a süketekre jellemző magas, sípoló hangon –, remélhetőleg a háziúr most legalább már intézi. Persze, ehhez nem kellett volna idehívni a rendőröket, de hát tessék, ez vagy te, folyton felfújod a legkisebb dolgokat is, legyen az bárányhimlő, vagy bármi csekélység.

– Most már ön is láthatja, mi a helyzet – mentegetőzött Mr. Thipps. – Mindenesetre belenyugodott a körülményekbe, és felfogta, hogy a fürdőszobát muszáj zárva tartanunk, nem is akar bemenni. Ennek ellenére szörnyű megrázkódtatás volt, uram – helyesebben lordságod, de nézze el nekem, az idegeim cserben hagytak. Ilyesmit még sosem éltem át, amióta megszülettem. Rettenetes állapotban voltam ma reggel, azt sem tudtam, hogy a fejemen állok, vagy a lábamon… tényleg fogalmam sem volt, és mivel a szívem régóta gyengélkedik, elképzelésem se volt, hogyan jussak ki abból a rémes fürdőszobából, és szójjak… szóljak a rendőröknek. Lelkileg összetört engem, uram, borzalmasan összetört – hozzá sem nyúltam a reggelimhez, az ebédhez sem, aztán a sok telefonálgatás, a megbízások lemondása, egész délelőtt emberekkel beszélni… gőzöm sem volt, mihez kezdjek magammal.

– Biztosra veszem, hogy rendkívül kétségbeejtő helyzet volt – jelentette ki Lord Peter együttérző hangsúllyal –, különösen, hogy reggeli előtt történt. Gyűlölöm, ha üres gyomorral kell vesződni bosszantó dolgokkal. Ember legyen a talpán, aki helyt tud állni ilyen hátrányos körülmények között, ugyebár?

– Pontosan, pontosan – bólogatott Mr. Thipps buzgón –, amikor megláttam azt a rémisztő micsodát a fürdőkádamban, anyaszült meztelenül, csak szemüveg volt rajta, bizton állíthatom lordságodnak, hogy kis híján felfordult a gyomrom, ha megbocsát a kifejezésért. Nem vagyok különösebben erős alkat, uram, néha arra ébredek, hogy kiráz a hideg, és ma reggel, amikor összecsaptak a hullámok a fejem fölött, egyik iszonyat a másik után… kénytelen voltam megkérni a cselédlányt, hogy hozzon egy kis konyakot, különben nem tudom, mi lett volna velem. Teljesen meg voltam gárgyulva, pedig nem igazán kedvelem a szeszes italokat, ennek ellenére mindig tartok itthon némi alkoholt, szükség esetére, tudja?

– Nagyon bölcsen teszi – helyeselt Lord Peter kedélyesen –, maga egy roppant előrelátó ember, Mr. Thipps. Vészhelyzetben egy korty is csodákat tud tenni, különösen, ha valaki nincs hozzászokva. Remélem, hogy a lány józan, megértő teremtés, igazam van? Csak nyűg, ha nők ájuldoznak és sikoltoznak az ember körül.

– Ó, Gladys remek lány – válaszolta Mr. Thipps –, valóban nagyon értelmes. Persze, ő is sokkot kapott, de hát ez érthető. Én magam is sokkos állapotba kerültem, és az adott körülmények között nem lett volna helyénvaló, ha egy fiatal nő nem rendül meg; de ettől függetlenül segítőkész és tetterős baj esetén is, ha érti, mire célzok. Nagyon szerencsésnek tartom magam, hogy ezekben a napokban egy rendes és tisztességes cseléd van körülöttünk, aki törődik velem és az anyámmal, noha időnként előfordul, hogy gondatlan, és megfeledkezik apróságokról, de hát ez természetes ilyen korban, nem érdemes szóni… szólni érte. Kétségkívül átkozottul sajnálja már, hogy nyitva hagyta a fürdőszoba ablakát, tényleg, és noha először haragudtam rá, látva, hogy mi lett a következménye, nem szidtam le, legalábbis nem a megszokott módon, ha úgy tetszik. A lányok hajlamosak megfeledkezni dolgokról, tudja, lordságod, és szemmel láthatóan annyira kétségbe volt esve, hogy nem volt szívem túl sokáig pirongatni. Mindössze annyit mondtam neki: „Lehettek volna besurranó tolvajok is, jusson ez eszedbe, ha legközelebb nyitva hagyod az ablakot egész éjszakára. Ezúttal egy holttest volt – mondtam neki –, ami ugyancsak elég kellemetlen, ám legközelebb lehetnek betörők – mondtam –, és megölhetnek mindnyájunkat, miközben az ágyunkban alszunk.” Ám a rendőrfelügyelő – Sugg felügyelőnek szólították a többiek, akik a rendőrségtől jöttek –, ő bizony nem bánt kesztyűs kézzel vele, és igencsak megszorongatta szegény lányt. Egészen ráijesztett, olyannyira, hogy felötlött benne, talán gyanúsítják valamivel, bár el nem tudom képzelni, mit akarhatott volna kezdeni szerencsétlen teremtés egy holttesttel, és ezt meg is mondtam a felügyelőnek. Végtelenül gorombán beszélt velem is, ha megjegyezhetem lordságodnak, egyáltalán nem tetszett a modora. „Ha van valamilyen határozott gyanúja, amellyel Gladyst vagy engem vádol, felügyelő – mondtam neki –, akkor rukkoljon elő vele… Ez volna a kötelessége – mondtam –, és nem azért kapja a fizetését, legalábbis nekem nincs tudomásom róla, hogy durván viselkedjen egy úrral a saját házában.” Mi tagadás, többször is kihozott a sodromból, méltóságos uram – folytatta Mr. Thipps kivörösödött képpel –, több ízben is, pedig alapjában véve én egy szelíd ember vagyok.

– Sugg ott van mindenütt, úton-útfélen találkozni vele – válaszolta Lord Peter –, ismerem jól. Ha nem tudja, hogy mit mondjon, akkor faragatlanul lép fel. Senki sem gondolhatja komolyan, hogy maga és a cselédje hullákat gyűjt. Ki akarna a saját nyakába varrni egy holttestet? Általában nehéz megszabadulni tőlük. Jut eszembe, elvitték már a szerencsétlen flótást, akit itt talált?

– Még a fürdőszobában van – világosította fel Mr. Thipps. – Sugg felügyelő a lelkemre kötötte, hogy addig ne nyújjunk… nyúljunk semmihez sem, amíg az emberei el nem szállítják. Akármikor jöhetnek. Ha lordságod netán meg óhajtja tekinteni…

– Borzasztóan köszönöm, nagyon is szeretném, de nem akarom magát még jobban kinyuvasztani.

– Távolról sem, uram – biztosította Mr. Thipps. Ahogy végigvezette Lord Petert a folyosón, tartása két dologról győzte meg őméltóságát: először is, bármilyen rémesen festett, szemlátomást elégedettséggel töltötte el annak tudata, hogy az eset fényében mind a személye, mind a lakása kiemelt szerepet kapott; másodszor, Sugg felügyelő egész biztosan megtiltotta neki, hogy bárkinek is megmutassa a hullát. Ez utóbbit megerősítette az a tény, hogy Mr. Thipps megállt egy rövid időre, hogy kihozza a hálószobából az ajtókulcsot, magyarázatképpen előadva, hogy annak idején minden ajtóhoz két kulcsot csináltatott arra az esetre, ha szükség lenne rá.

A fürdőszobában semmi figyelemre méltót nem lehetett látni. Hosszú és keskeny volt, az ablak a fürdőkád fejrészénél helyezkedett el. Maga az ablaktábla tejüvegből készült, és a kerete elég széles volt ahhoz, hogy beférjen rajta egy holttest. Lord Peter fürgén odalépett, kinyitotta, és kinézett a nyíláson.

A lakás az egyik épület legfelső emeletét foglalta el, nagyjából a tömb közepén. A fürdőszobaablak a hátsó udvarra nyílt, amelyet különböző kisebb építmények tarkítottak, süllyesztett szeneskamrák, garázsok és hasonlók. Azokon túl a szemközti lakóházak kertjei húzódtak. Jobbra a battersea-i Szent Lukács Kórház terjedelmes, parkkal körülvett épülete emelkedett. Burkolt út kötötte össze a híres sebész, Sir Julian Freke rezidenciájával, aki az új, gigantikus méretű kórházi együttes sebészeti részlegét vezette, a Harley Streeten pedig kiváló idegorvosként volt ismert, nem utolsósorban egyedi felfogásának köszönhetően.

Ezekkel az információkkal Mr. Thipps tömte tele Lord Peter fejét, meglehetősen bő lére eresztve mondanivalóját, mint aki szentül meg van győződve arról, hogy egy ilyen neves, megkülönböztetett figyelemben részesülő személy szomszédságában élni dicsfénnyel sugározza be a Queen Caroline Mansions lakótömbjét is.

– Ma reggel ő maga is itt járt nálunk, ennek a rémes esetnek az ügyében – közölte. – Sugg felügyelőben felvetődött, hogy esetleg valamelyik fiatal orvostanhallgató hozhatta ide a halottat merő tréfából, mivelhogy a bonctermük, ha szabad megjegyeznem, folyton dugig van holttestekkel. Így Sugg felügyelő reggel átsétált Sir Julianhez, hogy megtudakolja tőle, nem hiányzik-e egy hulla. Roppant udvarias volt, mármint Sir Julian, kifejezetten szívélyes, habár éppen a boncteremben dolgozott, amikor a rendőrök odaértek. Fellapozta a naplókat, hogy el tudnak-e számolni az összes holttesttel, aztán nagyon előzékenyen átjött ide, hogy megtekintse ezt – kezével a fürdőkádra mutatott –, és közölte, hogy sajnos nem tud segíteni, mert egyetlen halott sem hiányzik a kórházból, ráadásul az itteni személyleírása nem illik a náluk nyilvántartott holttestek egyikére sem.

– Remélhetőleg ugyanez a helyzet az ott kezelt betegekkel is – vetette fel Lord Peter félvállról.

Mr. Thipps elsápadt az ijesztő célzásra.

– Nem hallottam, hogy Sugg felügyelő kérdezősködött volna ilyesmiről – hebegte érzékelhető nyugtalansággal. – Mindenesetre hátborzongató fejlemény lenne… Isten látja lelkem, lordságod, nekem még csak meg sem fordult a fejemben.

– Nos, ha nyoma veszett volna egy betegüknek, mostanra már kiderült volna – nyugtatgatta Lord Peter. – Ideje, hogy szemügyre vegyük az itteni holttestet.

Monokliját a szeméhez illesztette, majd közölte:

– Úgy látom, hogy gondot jelenthet a korom, ami beáramlik az ablakon. Piszkosul kellemetlen, nem igaz? Nálam is hasonló a helyzet, tudja, bepiszkítja az összes könyvemet. Nem muszáj megnéznie a holttestet, ha nem akarja.

Azzal kirántotta Mr. Thipps tétovázó kezéből a lepedő végét, amellyel befedték a fürdőkádat, és egy mozdulattal visszahajtotta.

A kádban fekvő holttest egy magas, keménykötésű férfié volt, aki úgy ötven év körüli lehetett. Fejét sűrű, fekete és természetes göndör haj fedte, amelyen látszott, hogy szakavatott kéz nyírta meg és választotta el; enyhe ibolyaillat áradt belőle, ami tökéletesen érezhető volt a fürdőszoba zárt terében. Arcvonásai vastagok, húsosak és jellegzetesek voltak, feltűnően barna szemekkel; hosszú orra pedig a férfi széles, erős álla felé mutatott. Körbeborotvált ajkai teltek és érzékiek voltak, nyitott szájából kilátszottak a dohányzástól megbarnult fogai. Az élettelen arcon groteszk eleganciával űzött gúnyt a halálból az igényes formájú aranycvikker; a hozzá csatlakozó finom lánc a meztelen mellkasra csüngött alá. A két, mereven kinyújtott láb egymás mellett feküdt, a karok a test oldalánál pihentek, az ujjak természetes módon behajlítva. Lord Peter felemelte az egyik kart, és homlokát ráncolva megvizsgálta a hozzá tartozó kézfejet.

– A látogatója afféle ficsúrforma lehetett, mi? – motyogta az orra alatt. – Pármai ibolya illata és manikűr… – Ismét előrehajolt, kezét a fej alá dugta. A nevetségesen ható okuláré lecsúszott, és hangos csattanással a kád oldalához verődött; az éles zörej pedig megadta az utolsó lökést Mr. Thipps amúgy is növekvő idegességének.

– Ha nem haragszik, uram, ettől engem a rosszullét kerülget – hebegte –, nem is kicsit.

Alighogy kitántorgott a fürdőszobából, Lord Peter gyorsan és óvatosan felemelte a holttestet, oldalára fordította, és monokliján keresztül tanulmányozni kezdte a koponyát, oly módon, ahogy a néhai Joseph Chamberlain fürkészhette egyik ritka orchideapéldányát. Ezután a karjára fektette a hulla fejét, zsebéből előhalászta az ezüst gyufásszelencét, és benyomta a nyitott szájba. Furcsállóan hümmögött, mintha csak azt akarná mondani, hogy „ugyan már!”, majd visszaeresztette a holttestet a kádba, felkapta a rejtélyes csíptetős szemüveget, körbeforgatta, az orrára helyezte és kipróbálta, aztán újra ugyanazt a dünnyögő hangot hallatva visszaillesztette a hulla orrára; végül pedig elrendezte a testet, nehogy valamilyen nyom maradjon a vizsgálódása után, ami felingerelhetné Sugg felügyelőt. Az ablakhoz lépett, kihajolt, oldalt és felül végigsimította a falat a sétabotjával, amelyet némiképp megátalkodottan magával hozott. Láthatóan semmit sem talált, úgyhogy visszahúzta a fejét, becsukta az ablakot, és csatlakozott a folyosón ácsorgó Mr. Thippshez.

A házigazda, óhatatlanul is meghatódva egy herceg fiatalabb fiának együttérzésről tanúskodó érdeklődésétől, vette a bátorságot, és visszatérve a társalgóba, megkínálta őlordságát teával. Lord Peter, aki közben az ablakhoz sétált, és a Battersea Park látványában gyönyörködött, már majdnem elfogadta a kínálást, amikor észrevette, hogy egy mentőautó kanyarodik be a Prince of Wales Roadról. A jármű felbukkanása emlékeztette küldetése fontosságára, és egy sietős „Most mennem kell!”felkiáltással sarkon fordult, hogy távozzon.

– Az anyám üdvözletét küldi, meg hasonlók – hadarta, és sebtében kezet rázott Mr. Thippsszel. – Reméli, hogy hamarosan újra tiszteletét teszi Denverben... Viszontlátásra, Mrs. Thipps! – ordította gyengéden az öreg hölgy fülébe. – Ó, szükségtelen, hogy uraságod lekísérjen, köszönöm, de tényleg nem kell.

Remekül időzített. Alighogy kilépett a kapun, és az állomás felé indult, az ellenkező irányból közeledő mentőautó lefékezett a ház előtt, és Sugg felügyelő szállt ki belőle két rendőr kíséretében. A felügyelő szóba elegyedett a lakótömbnél szolgálatot teljesítő beosztottjával, miközben gyanakvó tekintettel bámult a távozó Lord Peter után.

– A derék, öreg Sugg! – pusmogta magában a lord nyájasan. – Drága, drága öregpofa! Hogy mennyire gyűlöl engem, kétség sem fér hozzá.

2

– Kitűnő, Bunter! – jelentette ki Lord Peter, és megkönnyebbült sóhajtással süppedt bele fényűző karosszékébe. – Magam sem csinálhattam volna jobban. Dante nevének hallatára összefut a nyál a számban, az Aymon négy fiáról nem is beszélve. És megspórolt nekem hatvan fontot – egyszerűen káprázatos! Mire költsük, Bunter? Gondolkozzon rajta! Az egész a miénk, azt kezdünk vele, amit akarunk, elvégre már Harold Skimpole is kikövetkeztette, egyébként nagyon helyesen, hogy a megtakarított hatvan font tulajdonképpen hatvan font nyereség, és már eldöntöttem, hogy az egészet elköltjük. A maga megtakarítása, Bunter, tehát lényegében a maga pénze. Mit vegyünk belőle? Valamit a lakásába? Vagy esetleg átalakíttatná?

– Nos, uram, tekintetbe véve, hogy lordságod olyan gáláns… – Az inas magába fojtotta a szót, és nekikészült, hogy borostyánszínű, aromás konyakot töltsön a likőröspohárba.

– Nos, ki vele, Bunter, maga rendíthetetlen, álszent alak! Ne beszéljen úgy, mintha pusztán azt óhajtaná bejelenteni, hogy kész a vacsora – amúgy melléönti a konyakot… A hangja Jákobé, a keze azonban Ézsaué. Nincs szükség valamire a nagy becsben tartott sötétkamrájában?

– Létezik egy kettős rendszerű anasztigmát, lordságod, kiegészítő lencsékkel – válaszolta Bunter szinte vallásos hevülettel. – Ha hamisítvánnyal lenne dolgunk, vagy lábnyommal, a szerkezettel könnyűszerrel fel tudnám nagyítani a képeket. De egy nagy látószögű lencsének is hasznát lehetne venni. Az olyan, mintha a kamerának hátul is lenne szeme, uram. Nézze, itt van!

Zsebéből előhúzott egy katalógust, és reszkető kézzel a gazdája elé helyezte.

Lord Peter lassan átböngészte az ismertetőt, széles szájának szögletében fanyar mosoly rajzolódott ki.

– Ez nekem kínaiul van – bökte ki –, és ötven fontot kérni néhány üvegdarabért igazán nevetséges. Feltételezem, Bunter, maga meg azon háborog, hogy hétszázötven fontot fizetni egy szutykos régi könyvért, amely ráadásul egy kihalt nyelven íródott, módfelett túlzás, így van?

– Nem az én asztalom véleményt nyilvánítani ez ügyben, lordságod.

– Valóban nem, Bunter, azért kap tőlem kétszáz fontot évente, hogy megtartsa magának a gondolatait. De mondja csak, Bunter, ezekben a demokratikus időkben nem fordul meg a fejében, hogy mindez méltánytalan?

– Nem, lordságod.

– Szóval nem. Akkor elárulná nekem, de kendőzetlenül, hogy miért nem gondolja úgy, hogy ez tisztességtelen?

– Nos, őszintén, lordságod egy nemesembernek járó jövedelemmel rendelkezik, amiből gond nélkül meghívhatja vacsorára Worthington őkegyelmességét, mégsem élhet azzal az elvitathatatlan jogával, hogy ellenkezzen vele.

Lord Peter eltűnődött egy darabig a válaszon.

– Szóval ez az álláspontja, Bunter? Noblesse oblige – a nemesség kötelez. Megfontolandó. Sőt, ki merném jelenteni, hogy igaza van. Mi több, még előnyösebb helyzetben is van, mert én kénytelen vagyok úgy viselkedni Lady Worthington társaságában, mintha egy árva garasom sem lenne. Bunter, ha itt és most elcsapnám magát, bevallaná, hogy miként vélekedik rólam?

– Nem, nagyuram.

– Pedig minden joga meglenne hozzá, Bunter, és a tetejébe, ha akkor rúgnám ki, amikor már felhörpintettem a kávéját, méltán megérdemelném, akármit vágjon is a fejemhez. Maga egy varázsló, ami a kávét illeti, Bunter, nem tudom, hogyan csinálja, mert szent meggyőződésem, hogy boszorkányság, amit művel, márpedig én nem akarok tűzben égni örökké. Megveheti a bandzsa lencséit.

– Köszönöm, lordságod.

– Végzett az ebédlőben?

– Nem egészen, uram.

– Nos, ha majd végzett, jöjjön vissza! Van néhány dolog, amiről be akarok számolni. Halló? Ki az?

Az ajtócsengő élesen csilingelt.

– Ha egy érdektelen valaki keres, nem vagyok itthon.

– Értem, nagyuram.

Lord Peter könyvtárszobája az egyik legelragadóbb volt a londoni agglegénykuckók között. Fekete és kankalinszín uralkodott benne; falai mentén ritka könyvpéldányok sorakoztak; a Chesterfield kanapé és a székek buja szépségű nők, a hurik ölelését árasztották magukból. Az egyik sarokban kis méretű zongora állt; a széles, régimódi kandallóban fahasábok parázslottak; a párkányon vörös és aranyszínű krizantémok díszelegtek sèvres-i porcelánvázákban. Az inas által bekísért fiatalember szemében a kinti rideg, novemberi köd után a helyiség nemcsak ritkaságszámba ment – számára jószerével elérhetetlen álom volt csupán –, hanem egyúttal barátságos és családias hangulatot is árasztott, mintha színpompás, aranyozott édenkert lett volna egy középkori festményen.

– Mr. Parker, uram.

Lord Peter őszinte lelkesedéssel pattant fel.

– Kedves barátom, örömmel látom! Brutális, ködös egy esténk van, mi? Bunter, hozzon még abból a káprázatos kávéjából, és egy poharat és szivarokat is kérünk! Parker, remélem, a tarsolya tele van bűnügyekkel, gyújtogatásnál vagy gyilkosságnál kevesebbel be sem érem ma este. „Egy ily éjjelen…”{3} Bunter és én éppen letelepedtünk, hogy igyunk valamit. Sikerült megszerezni egy Dante- és egy Caxton-fóliót Sir Ralph Brocklebury aukcióján, mindkettő lényegében egyedi darab. Bunter intézte a licitálást, úgyhogy vehet magának egy lencsét, amely behunyt szemmel is csodás dolgokat művel, és…

Van egy hullánk a kádban,

Van egy hullánk a kádban –

Ellenállunk minden kísértésnek,

Nehogy feltűnést keltsünk,

Marad miénk a hulla a kádban…

Tehát ennél kevésbé izgalmassal nem elégedhetünk meg, Parker. Jelenleg még az én tulajdonom, de osztozkodhatunk rajta. A cég ajándéka. Akar csatlakozni hozzánk? Valamit azonban muszáj betennie a kasszába. Talán magának is van egy hullája. Legyen is! Mindenkit készségesen üdvözlünk.

Test találkozik testtel,

Rendőrbíró elé citálva,

Egyikük tudja jól, ki a tettes,

És mivel az öreg Sugg tévúton jár,

Elárulja-e, amit tud?{4}

Egy frászt. Magának ellenben, mélységes tisztelettel, tehet egy apró célzást, amiből akár ki is olvashatja az igazságot.

– Ah! – horkant fel Parker. – Már tudtam róla, hogy megfordult a Queen Caroline Mansionsnál. Én magam is jártam ott, össze is futottam Sugg-gal, aki közölte, hogy látta magát. Elég harapós kedvében volt. Úgy véli, hogy illetéktelen beavatkozást követett el.

– Sejtettem, hogy ez lesz belőle – válaszolta Lord Peter. – Kedvemre szolgál, ha felbosszanthatom a jó öreg Suggot, folyton undok mindenkivel. Olvastam a Starban, hogy most azzal kíván hírnevet szerezni magának, hogy őrizetbe vette azt a lányt, Gladys akárkit. A káprázatos Sugg, biztosan alig várta, hogy este legyen, és learassa a babért! De maga mit keresett ott?

– Őszintén szólva azt akartam megtudni, hogy az a bizonyos, zsidó kinézetű ember Mr. Thipps fürdőkádjában valami véletlen folytán nem Sir Reuben Levy-e. De nem ő.

– Sir Reuben Levy? Várjon csak, ismerősen cseng a neve, mintha olvastam volna róla. Igen, megvan! A hírneves bankár titokzatos eltűnése, ez állt a cikk címében. De valójában mi történt? Nem szenteltem túl nagy figyelmet az írásnak.

– Nos, kissé furcsa az egész, bár meg merném kockáztatni, hogy talán nem is annyira: az öregfiú köddé vált, méghozzá olyan okok miatt, amelyeknek csak ő volt a birtokában. Mindez ma reggel történt, és senki sem figyelt volna fel rá, ha nem egy olyan napon következik be, amelyre egy igen fontos pénzügyi tanácskozást hívott össze, hogy milliós üzletről döntsenek – de nem ismert előttem az összes részlet. Azt azonban tudom, hogy azonnal lettek volna ellenségei, ha netán dugába dől az ügylet, úgyhogy amikor a fülembe jutott a fürdőkádban talált hulla híre, odasiettem, amilyen szaporán csak tudtam, hogy vessek rá egy pillantást. Persze, nem tűnt túl esélyesnek, hogy ő lesz az, de a mi mesterségünkben a legvalószínűtlenebb dolgok is előfordulhatnak. Ami igazán mulatságos, hogy az öreg Sugg rögvest ráharapott a felvetésre, hogy a hulla az öreg bankáré, és azóta is vadul küldözgeti a táviratokat Levy úrnőnek, hogy menjen oda, és azonosítsa a holttestet. Tény azonban, hogy a kádban talált férfi legalább annyira nem Sir Reuber Levy, mint amennyire az a szegény ördög, a tévesen elítélt Adolf Beck sem volt John Smith. Mégis, különös módon, ha a holttestnek volna szakálla, szakasztott úgy nézne ki, mint Reuben, és mivel Lady Levy külföldön tartózkodik a családdal, bárki elhintheti, hogy a holttest igenis a bankáré, Sugg pedig előrukkolhat egy tetszetős, ám Bábel tornyához hasonlóan eleve enyészetre ítélt elmélettel.

– Sugg egy pompás, bőgő szamár – szögezte le Lord Peter. – Olyan, mintha egy krimiből lépett volna elő. Jóllehet gyakorlatilag nem tudok semmit sem erről a Levyről, de láttam a holttestet, és annyit mondhatok, hogy pusztán ránézésre is nevetségesen ostoba a feltételezés. Mi a véleménye a konyakról?

– Hihetetlenül finom, Wimsey, az efféle dolgoknak köszönhetően kezd el hinni az ember abban, hogy létezik paradicsom. Ám kíváncsi vagyok a maga mondandójára is.

– Bánná, ha Bunter is hallaná? Felbecsülhetetlen értékű ember, elképesztő figura, főként kamerával a kezében. És a legfurcsább az egészben az, hogy mindig ott van, ahol szükség van rá, legyen az egy forró fürdő vagy cipőfelhúzás. Fogalmam sincs, mikor hívja elő a felvételeket – időnként kezdem azt hinni, hogy álmában. Bunter!

– Igen, uram!

– Ne babrálgasson odakint, hanem hozzon magának egy poharat, hogy ihasson, és csatlakozzon vidám társaságunkhoz.

– Készséggel, lordságod.

– Mr. Parkernek van egy új mutatványa: A Levegővé Váló Bankár. Nincs benne semmi megtévesztés. Hókuszpókusz, már nyoma is veszett! Volna szíves valaki a közönségből fellépni a pódiumra, és megszemlélni a szekrényt, nem rejtőzködik-e odabent? Köszönöm, uram! Hiába, a gyorsaság megtéveszti a szemet.

– Attól tartok, hogy az én történetem nem annyira izgalmas – vallotta be Parker. – Pusztán egyike azoknak az eseteknek, amelyeknek nincs kapaszkodójuk. Sir Reuben Levy tegnap este három barátjával vacsorázott a Ritzben. Vacsora után a többiek színházba mentek, ő kimentette magát, mondván, hogy találkozója van. Képtelen voltam kinyomozni, hogy kivel futott össze, mindenesetre éjfélkor ért haza a Park Lane 9/A-ba.

– Látta valaki?

– A szakács éppen lefeküdni készült, amikor észrevette Sir Reubent a lépcsőfeljárón, és hallotta a kulcs csörrenését. A lenti ruhafogasra akasztotta a télikabátját, az esernyőt berakta a tartójába – emlékeznek, milyen sűrűn zuhogott tegnap este –, majd felsétált az emeletre. Levetkőzött, és lefeküdt. Reggelre már hűlt helye volt. Ez minden! – fejezte be hirtelen Parker, és legyintett a kezével.

– Még nincs vége, még nincs vége! Papa, folytasd, még a felét sem mesélted el – esdekelt Lord Peter.

– De hát ez minden. Amikor az inas reggel benyitott hozzá, nem találta ott. Az ágyban szemmel láthatóan aludt valaki. A pizsamája és a többi holmija mind ott hevert, legfeljebb az volt feltűnő, hogy az ágy lábánál lévő kerevetre dobálták őket, egymás hegyére-hátára, holott Sir Reuben szokása szerint mindig akkurátusan összehajtogatta és a szék támlájára helyezte a ruháit – úgy tűnt, mintha valami felzaklatta volna, vagy esetleg rosszullét fogta volna el. Egyetlen tiszta ruhadarab sem hiányzott, sem öltöny, sem cipő, egyáltalán semmi. A magas szárú cipő, amelyet előzőleg viselt, az öltözőszobában sorakozott a többi mellett, mint rendesen. Megmosakodott, fogat mosott, egyéb teendőit is elvégezte. A szobalány reggel fél hét tájban már az előcsarnokot takarította, és esküszik rá, hogy senki sem távozott vagy jött be azt követően. Egy szó, mint száz, az ember kénytelen azt feltételezni, hogy egy tiszteletre méltó, középkorú zsidó bankár éjfél és reggel hat óra között egyszerűen megőrült, fogta magát, és anyaszült meztelenül kisétált a novemberi éjszakába, vagy pedig szellemként felszívódott, testestül-lelkestül, mint a hölgy az Ingoldsby-legendákban: nem maradt utána más, csupán egy halom összegyűrt ruhadarab.

– El volt reteszelve a bejárati ajtó?

– Ez az a fajta kérdés, amelyet ön, uram, azon nyomban fel szokott tenni; nekem egy órába telt, mire eszembe jutott. Nem, a szokásokkal ellentétben csak egy Yale-zár van az ajtón. Ugyanakkor a cselédlányok közül néhányan engedélyt kaptak, hogy elmenjenek a színházba, és nagyon is elképzelhető, hogy Sir Reuben szándékosan nyitva hagyta az ajtót éjszaka, abban a hitben, hogy még nem tértek haza. Korábban már megesett ilyesmi.

– És tényleg ez minden?

– Tényleg. Illetve van még itt egy apróság.

– Rajongok az apróságokért – mondta Lord Peter gyermeki örömmel. – Oly sok embert akasztottak már fel apróságokért. Miről van szó?

– Sir Reuben és Lady Levy odaadó, egymáshoz ragaszkodó pár, mindig ugyanabban a szobában alszanak. Az úrnő azonban, mint már korábban említettem, Mentone-ban tartózkodik egészségügyi okok miatt. Sir Reuben a távollétében is a kétszemélyes ágyban aludt, ráadásul az ágynak azon a felén – a külső részén –, ahol szokott. Tegnap este viszont a két párnát egymásra helyezte, és középen feküdt, de fogalmazhatnánk úgy is, hogy közelebb a falhoz, mint általában. A szobalány, aki fölöttébb intelligens teremtés, ezt rögtön észrevette, amikor felment, hogy bevesse az ágyat, ám valamiféle irigylésre méltó nyomozói ösztöntől vezérelve jobbnak látta, ha nem nyúl semmihez sem, sőt, másokat sem engedett oda, noha a rendőrséget csak jóval később riasztották.

– Senki sem volt a házban Sir Reubenen és a szolgákon kívül?

– Senki. Lady Levy elutazott a lányával és a cselédjével. Csak a komornyik, a szakács, a felszolgálólány, a szobalány és a konyhalány tartózkodott a házban, és persze eleve elvesztegettek egy vagy két órát a szokásos egymás közti panaszáradattal és üres fecsegéssel. Jómagam tíz körül érhettem oda.

– És azóta mit csinált?

– Próbáltam megfejteni, hogy tegnap este kivel találkozhatott, mivel az illető az utolsó személy, a szakácsot leszámítva, aki még az eltűnése előtt látta. Lehetséges, hogy van rá egyszerű magyarázat, de átkozott legyek, ha pillanatnyilag akár egy is eszembe jut. Vigye el az ördög, valaki nem megy csak úgy haza, fekszik le aludni, aztán gondol egyet, és az éjszaka kellős közepén pucéran kámforrá válik.

– Lehet, hogy álcázta magát.

– Gondoltam erre is: mit több, ez az egyetlen elfogadható magyarázat. De akkor is fenemód különös, Wimsey. Egy fontos bankár, egy fontos üzletkötés előestéjén, anélkül hogy bárkinek egy szót is szólna, az éjszaka közepén kereket old, tetőtől talpig álruhába bújva, hátrahagyva az óráját, a pénztárcáját, a csekk-könyvét, sőt, ami kiváltképpen rejtélyes és jelentőségteljes, a szemüvegét is, amely nélkül egy lépést sem tud tenni, annyira rövidlátó. Tehát…

– Ez valóban lényeges! – vágott közbe Wimsey. – Biztos benne, hogy nincs még egy cvikkere?

– Az inasa kezeskedik érte, hogy csak két pár szemüvege volt, az egyiket megtalálták az öltözőasztalán, a másik a fiókban hevert, ahol mindig is szokott.

Lord Peter füttyentett egyet.

– Megfogott, Parker! Még ha azzal a céllal lépett is olajra, hogy öngyilkosságot kövessen el, Levynek szüksége lett volna a szemüvegére.

– Gondolja maga! Az öngyilkossághoz azonban elég lett volna, ha csak lelép az úttestre… Mindazonáltal én sem zártam ki ezt az eshetőséget. Bekértem a ma bekövetkezett utcai balesetek részleteit, és megesküszöm rá, hogy Sir Reuben nincs az áldozatok között. Arról nem is beszélve, hogy magával vitte a kapukulcsot, ami arra utal, hogy vissza akart térni.

– Beszélt azokkal az emberekkel, akikkel együtt vacsorázott?

– Kettőjükre ráakadtam a klubban. Azt mondták, hogy Sir Reuben kitűnő egészségi és mentális állapotnak örvendett, és hosszasan ecsetelte, alig várja, hogy később csatlakozhasson Lady Levyhez – vélhetően karácsony táján –, illetve nagy megelégedésére szolgál a ma délelőttre tervezett üzleti megállapodás, amelyben a társaságnak egy másik tagja, név szerint Anderson a Wyndham Klubból, szintén érdekelt.

– Vagyis hozzávetőleg este kilencig nem mutatta semmi jelét, hogy szándékában állna eltűnni, vagy ez a veszély fenyegetné.

– Nem, feltéve persze, ha nem rendelkezett kivételes színészi képességekkel. Mindenesetre bármi történt is, ami megváltoztatta az elhatározását, annak vagy azon a rejtélyes találkozón kellett bekövetkeznie, amelyre a vacsora után igyekezett, vagy pedig amíg ágyban volt, éjfél és reggel fél hat között.

– Nos, Bunter – fordult az inashoz Lord Peter –, mi a véleménye?

– Ez nem az én asztalom, lordságod. Egyedül talán arra a furcsaságra hívnám fel a figyelmét, hogy ha egy uraság túlságosan nyugtalan vagy rosszul érzi magát ahhoz, hogy szokásához hűen összehajtogassa a ruhadarabjait, akkor gyaníthatóan az sem jutna az eszébe, hogy fogat mosson, vagy a helyére rakja a cipőjét. Ez az a két dolog, amiről gyakran meg szoktak feledkezni, lordságod.

– Ha ezt valamilyen személyes célzásnak szánta, Bunter – felelte Lord Peter –, akkor csupán annyit jegyeznék meg, hogy eszmefuttatását méltatlannak vélem… Ez csak egy kis kitérő, Parkerem. Viszont, anélkül hogy beleütném az orromat a dolgaiba, nagyon szívesen szemügyre venném holnap azt a hálószobát. Nem mintha nem bíznék meg magában, drága barátom, de roppantmód szeretném látni. Ne utasítson vissza, inkább igyon még egy pohárkával a konyakból, és szívjon el egy Villar y Villar szivart, csak ne mondjon nemet!

– Természetesen megnézheti, sőt, több mint valószínű, hogy észre is vesz majd olyasmiket, amelyek fölött elsiklott a tekintetem – közölte Parker hasonló nyájassággal, elfogadva a szíves vendéglátást.

– Parker, acushla{5}, maga egy gyöngyszem a Scotland Yard számára. Ha magára nézek, Sugg fantomnak, merő képzelgésnek, félkegyelműnek tűnik a szememben, akit egy költő bizarr elméje szülhetett éjnek évadján. Ő túl tökéletes, hogy egyáltalán lehetséges legyen. Mellesleg ő miként vélekedik a holttestről?

– Szerinte az illető a tarkójára mért ütésbe halt bele – válaszolta Parker szabatosan fogalmazva. – Legalábbis az orvos ezt mondta neki. Egy vagy két napja lehet halott. Ezt is az orvos közölte vele. A holttest egy jómódú, ötven év körüli zsidóé. Ezt bárkitől megtudhatta. Sugg nevetségesnek tartja azt a feltevést, hogy a hulla az ablakon keresztül került a kádba, anélkül hogy bárki is tudott volna róla valamit. Úgy véli, jó eséllyel a bejárati ajtón juttathatták be a lakásba, és az otthoniak közül végzett vele valaki. Őrizetbe vette a lányt, aki alacsony növésű, törékeny alkat, és bizonyára képtelen volna piszkavassal leteríteni egy tagbaszakadt, izmos zsidót. Elvitette volna Thippset is, ám ő Manchesterben volt az előző két napban, csak tegnap jött vissza késő este – tulajdonképpen nekem kellett emlékeztetnem rá, hogy ha az áldozat egy vagy két napja halott, akkor a pöttöm Thipps biztosan nem ölhette meg, hiszen este fél tizenegykor ért haza. Ennek ellenére bűnrészesség gyanújával holnap sittre akarja vágni, és nem csodálkoznék, ha a békésen kötögető idős hölggyel együtt küldené a hűvösre.

– Örülök, hogy az apró embernek szilárd alibije van – válaszolta Lord Peter –, bár ha túl nagy hangsúlyt kívánnak helyezni a holttest fakó színére, merevségére és hasonló szőrszálhasogató okoskodásra, akkor jobb, ha felkészülnek rá, hogy egy kétkedő fenevad nagy csinnadrattával fog keresztülgázolni a védelem képviseletében az orvostani bizonyítékokon. Emlékezzen csak Impey Biggsre, aki a védőügyvéd volt a chelsea-i teaüzlet perében! Hat nyavalyás orvosszakértő a tanúk padján, sorra ellentmondva egymásnak, az öreg Impey pedig ékesszólóan idézte Glaister és Dixon Manntól a rendhagyó eseteket, míg végül az esküdtszék tagjainak a szeme szabályszerűen forgott az üregében. „Kész eskü alatt kijelenteni, dr. Thingumtight, hogy a rigor mortis, a hullamerevség bekövetkezte egyértelműen jelzi a halál beálltát?” „Eddigi tapasztalataim szerint az esetek zömében igen” – válaszolja az orvos kimérten. „Ah! –  így Biggs –, csakhogy ez egy bíróság, doktor, nem pedig parlamenti választás. Nem mellőzhetjük a kisebbségi véleményt. A törvény, dr. Thingumtight, tiszteletben tartja a kisebbség jogait is, legyen szó akár élő, akár halott személyről.” Néhány bolond nevetésben tör ki, az öreg Biggs meg kidülleszti a mellkasát, és hatást keltő hangnemben folytatja. „Uraim, ez nem nevetség tárgya. Védencemet – becsületes, tiszteletre méltó úriember létére – életfogytiglani börtönbüntetésre kívánják ítélni, élete végéig rácsok mögé zárni, uraim, amiből következően a vád szent kötelessége, hogy a kétség legkisebb árnyéka nélkül bizonyítsa be – már ha tudja – védencem bűnösségét. Tehát, dr. Thingumtight, ismét megkérdezem önt, kijelenti-e ünnepélyesen, eskü alatt, hogy teljes bizonyossággal, a kétség legkisebb árnyéka nélkül, kizárva minden más lehetőséget és valószínűséget, ez a szerencsétlen nő nem előbb és nem később, mint csütörtök este lelte a halálát? Feltételezésen alapuló vélemény? Uraim, mi nem jezsuiták vagyunk, hanem szókimondó, egyenes angolok. Nem várhatják el egy brit esküdtszéktől, hogy egy feltételezésen alapuló véleményre támaszkodva ítéljenek el bárkit is.” Tapsvihar a teremben.

– Biggs védence mindazonáltal bűnös volt – szögezte le Parker.

– Persze hogy az. Ennek ellenére felmentették, és amit az előbb mondott, az nem más, mint rágalmazás – válaszolta Wimsey. A könyvespolchoz lépett, és leemelt egy kötetet, amelynek Törvényszéki orvostan volt a címe. „Rigor mortis: csak nagy általánosságban lehet meghatározni, mert az eredményt sok tényező befolyásolja.” Fenemód óvatos megfogalmazás. „Mégis, általában véve, a merevedés a nyak és az áll tájékán a halál bekövetkezése után öt-hat órával kezdődik – hm –, és a folyamat nagy valószínűséggel harminchat óra alatt az esetek többségében le is zajlik. Bizonyos feltételek között azonban szokatlanul korán beállhat, vagy különösen sokáig elhúzódhat.” Sok hasznát vehetjük, mi, Parker? „Brown-Séquard állítja, hogy… három és fél perccel a halál után… Egyes esetekben tizenhat órának kell eltelnie az elhalálozást követően… ám huszonegy nap után is megfigyelhető.” Jóságos ég! „Befolyásoló tényezők: kor, az izomzat állapota, lázzal járó betegség vagy akár a környezet magas hőmérséklete…” – és a sort lehetne folytatni, az egész miskulanciát lajstromba véve. Sose törődjön vele! Nyugodtan vezesse elő az érveit, ha egyáltalán érdeklik Suggot. Neki sem lesz jobb ötlete. – Félredobta a könyvet. – Térjünk vissza a tényekhez! Mire jutott a holttesttel?

– Nos, nem sokra mentem vele – vallotta be a nyomozó. – Sőt, hogy őszinte legyek, úrrá lett rajtam a tanácstalanság. Megkockáztatom, hogy gazdag ember volt, a maga erejéből lett azzá, és a szerencse csak nemrégiben köszöntött rá.

– Ah, szóval észrevette a bőrkeményesedéseket mindkét kezén – azt hittem, elkerüli majd a figyelmét.

– A lábai is csúnyán fel voltak hólyagosodva, szűk cipőket hordott.

– Ráadásul sokat gyalogolt bennük – fűzte hozzá Lord Peter –, különben nem hólyagosodtak volna fel ennyire. Nem találta ezt különösnek egy nyilvánvalóan jómódú férfi esetében?

– Hát, nem is tudom. A hólyagok két- vagy háromnaposak lehettek. Elképzelhető, hogy késő este egy külvárosi részen rekedt, az utolsó vonatot már lekéste, taxit sem tudott fogni, úgyhogy kénytelen volt gyalog hazajutni.

– Talán.

– A hátán és az egyik lábán felfedeztem apró, vörös elszíneződéseket is, de nem egészen tudtam mire vélni őket.

– Én is láttam azokat.

– Mit gondol, mitől lehetnek?

– Majd később elmondom. Most folytassa!

– Távollátó volt, nem is kicsit, ami furcsa egy élete teljében lévő férfi részéről. A szemüveg akár egy öregemberé is lehetett volna. Mindamellett egy csodálatosan szép, lapos szemekből, rögzített minta alapján font lánc csatlakozik hozzá. Meg is fordult a fejemben, hogy talán annak segítségével tudnánk azonosítani.

– A The Timesban már fel is adtam egy hirdetést – vetette közbe Lord Peter. – Folytassa, kérem!

– Régóta meglehetett a cvikkere, kétszer is javíttatta.

– Remek, Parker, remek. Felmérte ennek a fontosságát?

– Attól tartok, hogy nem igazán… Miért?

– Nem érdekes. Folytassa!

– Gyaníthatóan barátságtalan, ideges természetű ember volt: a körmei csaknem tövig le voltak reszelve, mintha korábban folytonosan rágta volna őket, és az ujjain is látszottak rágásnyomok. Tömérdek cigarettát szívhatott, de szipkát nem használt. Aprólékos gondot fordított a külsejére.

– Megvizsgálta a fürdőszobát? Nekem nem volt alkalmam rá.

– Ami a lábnyomokat illeti, nem sokra mentem velük. Sugg és az emberei összevissza császkáltak a helyiségben, a kis Thippsről és a lányról nem is beszélve. Mindennek dacára a fürdőkád fejrésze mögött kiszúrtam egy tisztán kivehető foltot, mintha valami nedves állt volna ott. Lábnyomnak azonban semmi esetre sem nevezném.

– Tegnap este zuhogott az eső, ne felejtse el!

– Így van. Feltűnt magának, hogy a korom enyhén elmaszatolódott az ablakkereten?

– Igen, felfedeztem – bólintott Wimsey –, alaposan szemügyre is vettem ezzel a kis micsodával, de semmit sem tudtam megállapítani azonkívül, hogy valamit a párkányra helyeztek. – Előhúzta a monokliját, és odanyújtotta Parkernek.

– Ejha! Erős lencséje van.

– Valóban – értett egyet Wimsey –, és végtelenül hasznos, ha valamit közelebbről is meg akar vizsgálni, vagy úgy szeretne kinézni, mint egy félnótás. Állandóan azonban nem ajánlott viselni – ha az emberek az arcába bámulnak, óhatatlanul felkiáltanak magukban: „Ó, Jézus Mária! Milyen gyenge lehet a látása ennek a szerencsétlennek!” Ettől függetlenül tényleg hatékony.

– Sugg-gal átfésültük az épület háta mögötti területet – folytatta Parker –, de nem találtunk semmilyen nyomot.

– Ez érdekes. És a háztetőt is szemügyre vették?

– Nem.

– Akkor holnap megnézzük. Az ereszcsatorna csupán alig egyméternyire van az ablak tetejétől. A sétabotommal mértem le – én az úri cserkészek vademecumjának hívom –, amelyen rovátkák vannak centikre egymástól. Alkalmanként módfelett praktikus is. A belsejében egy kard van elbújtatva, a fogantyúja pedig tájolóként szolgál. Kifejezetten így csináltattam. Van még valami?

– Tartok tőle, hogy nincs. És most halljuk a maga verzióját, Wimsey!

– Nos, úgy vélem, hogy a legtöbb részletet helyesen látja. Van azonban egy vagy két apróbb ellentmondás. Például, itt van egy ember, aki drága, aranykeretes cvikkert hord, de már olyan régóta megvan neki, hogy kétszer is javíttatnia kellett. A fogai nem csupán elszíneződtek, hanem csúnyán el vannak szuvasodva, és úgy néznek ki, mintha életében sosem mosta volna meg őket. Az egyik oldalon négy őrlőfog hiányzik, a másikon három, elöl pedig az egyik foga letörött. Sokat ad a kinézetére, ezt bizonyítja a haja és a keze. Van hozzáfűznivalója?

– Ó, ezek az alacsony származású, önerőből felemelkedett emberek nemigen törődnek a fogazatukkal, egyenesen rettegnek a fogorvosoktól.

– Ez igaz. Ám az egyik őrlőfognak lepattant a széle, és a kicsorbult rész annyira recés lett, hogy komolyan felsértette a nyelvet. Nincs ennél fájdalmasabb. Gondolja, hogy valaki elviseli a kínszenvedést, holott megengedhetné magának, hogy betömesse azt a fogat?

– Nos, az emberek fura szerzetek. Ismertem olyan alkalmazottakat, akik inkább együtt éltek a gyötrelemmel, mintsem átlépjék egy fogorvos rendelőjének a küszöbét. De hogy vette észre azt a fogat, Wimsey?

– Belenéztem a szájába egy elemlámpa segítségével – világosította fel Wimsey. – Ügyes kis szerkezet. Gyufásdobozra hasonlít. Ami azt illeti, valószínűleg rendben is van a dolog, pusztán fel akartam hívni rá a figyelmét. Második észrevétel: képzeljen el egy uraságot, akinek pármai ibolyától illatozik a haja, a körmei manikűrözve vannak, és még lehetne sorolni, ugyanakkor soha nem mossa ki a fülét. Mindkettő tele volt zsírral. Undorító.

– Megfogott, Wimsey, ez az én figyelmemet elkerülte. Azért annyit hozzáfűznék, hogy a régi rossz szokások nehezen halnak ki.

–  Jól van! Állapodjunk meg ennyiben. Harmadik: az uraság manikűrözött kezével és brillantinnal a hajában senyvedett a bolháktól.

– A kutyafáját, igaza van! Bolhacsípések. Sohasem jutott volna az eszembe.

– Pedig semmi kétség, öregfiú. A foltok ugyan már elhalványultak, mert elég régiek, de azért összetéveszthetetlenek.

– Persze, kiváltképpen most, hogy említette őket… Ennek ellenére ilyesmi bárkivel megeshet. Két héttel ezelőtt nekem is sikerült megszabadulnom egy óriási példánytól Lincoln legfényűzőbb szállodájában. Remélem, derekasan összecsipkedte a következő vendéget!

– Ó, ezek a dolgok bárkivel megeshetnek – igaz, külön-külön, és nem egyszerre. Negyedik észrevétel: az úriember, aki pármai ibolyát használ a hajára – és így tovább és így tovább –, karbolszappannal mosakodik, amely olyan erős bűzt áraszt, hogy huszonnégy óra elteltével is érezhető.

– Nyilván azért, hogy megszabaduljon a bolháktól.

– Le a kalappal maga előtt, mindenre van válasza. Ötödik: gondosan ápolt úriember, manikűrözött, jóllehet lerágott körmökkel, a lábán viszont feketék a piszoktól, és úgy néznek ki, mintha évek óta nem vágták volna le őket.

– Beleillik a korábban jelzett szokásokba.

– Igen, tudom, de hát miféle szokások ezek! Hatodik és egyben utolsó megjegyzés: ez az uraság, bizonyos, urakra jellemző, ám erősen hézagos külsődleges jegyekkel megáldva, szakadó esőben, az éjszaka kellős közepén egyszer csak felbukkan, jó eséllyel az ablakon keresztül bemászik a fürdőszobába, miközben legalább huszonnégy órája már halott, csendben befekszik Mr. Thipps kádjába, az évszakhoz egyáltalán nem illő módon pucéran, cvikkerrel az orrán. Frizurája tökéletesre fésülve, az összes tincs a helyén – a haját egyébiránt nemrég nyírhatták le, hátul a nyakára és a kád oldalára apró szőrszálak tapadtak –, és szintén mostanság borotválkozhatott, mert az arcán megszáradt szappancsík látható…

– Wimsey!

– Várjon egy pillanatot: …és megszáradt szappanhab a szájában!

Bunter felpattant, és tisztelettudóan a nyomozó mellé lépett.

– Még egy kis konyakot, uram? – súgta oda neki.

– Wimsey – nyögte ki Parker –, magától szabályosan kiráz a hideg. – Felhörpintette az italát, majd úgy meredt a pohárra, mint akit meglep, hogy üres, letette maga mellé, felállt, a könyvesszekrényhez sétált, megfordult, és háttal a polcnak azt mondta:

– Figyeljen, Wimsey… Túl sok detektívtörténetet olvas, és hetet-havat összehord.

– Nem, távolról sem – válaszolta Lord Peter álmatagon –, ámbátor ritkaságszámba menően izgalmas sztori, akár egy krimi témájának is beillene, mi? Bunter, írjunk egy könyvet, a maga fotóival illusztráljuk.

– Szappan a… baromság! – sziszegte Parker. – Valami más volt, elszíneződés, vagy…

– Nem – erősködött Lord Peter –, és szőrszálakat is találtam. Szúrós sörtéket. Korábban szakálla volt.

Elővette a zsebóráját, kipattintotta, és a fedél alól előhúzott néhány hosszúkás, merev szőrszálat, amelyeket az összecsukható szerkezetbe rejtett.

Parker néhányszor megforgatta a szőrmaradványokat az ujjai között, a fény felé tartotta a sörtéket, hogy jobban szemügyre vehesse őket, sőt, egy nagyítólencsével is megszemlélte a szálakat, majd a szenvtelen arccal várakozó Bunternek nyújtotta őket, és kifakadt:

– Csak nem azt óhajtja elhitetni velem, Wimsey, hogy létezik – és itt harsány nevetésben tört ki – élő ember ezen a földön, aki nyitott szájjal borotválkozik, majd sétára indul, és megöleti magát úgy, hogy a szája tele van szőrszállal? Maga megőrült!

– Én semmit sem akarok elhitetni magával – vágott vissza Wimsey. – Maguk, rendőrök mind egyformák: csak egyetlen változat fér az agyukba! Áldott legyen a nevem, ha megértem, hogyan lett magukból egyáltalán nyomozó. Az illetőt az után borotválták meg, hogy már halott volt. Ügyes húzás, nem? Ritkaságszámba menő mulatság egy borbély számára, mi? Üljön már le a seggére, ember, ne legyen tökfilkó, fel-alá masírozik itt a szobában, mint egy szélütött. Háborúban szörnyűbb dolgok is megtörténnek. Ez csupán egy olcsó, ponyvaregénybe illő mozzanat. De én mondom magának, Parker, egy olyan bűnözővel állunk szemben – a nagybetűs bűnözővel –, aki igazi művész, egy gazdag képzeletű senkiházi… Valóságos dús fantáziájú, kiforrott gazfickó. Rettentően élvezem, Parker!

{1} Niccolo di Lorenzo 1481-es, első firenzei kiadása. Lord Peter nyomtatott Dante-gyűjteményét érdemes szemügyre venni. Tartalmazza ugyanis, a híres 1502-es 8 vo Aldine mellett a ritka kiadású 1477-es nápolyi fóliót is. Jelen példány története ismeretlen, Mr. Parker szerint a tulajdonosa lopás útján juthatott hozzá. Lord Peter saját beszámolója szerint „egy kis helyen, a hegyek között szerezte”, amikor olaszországi gyalogtúrán járt.

{2} Lord Péter kissé szétszórt volt. A könyv Earl Spencer tulajdonában van. A Brocklebury-példány nem teljes, az utolsó öt aláírás teljesen hiányzik, de egyedülálló módon tartalmazza a kolofónt.

{3} William Shakespeare: A velencei kalmár. (Ács Zsigmond fordítása)

{4} Részben idézet Robert Burns 1782-es Comin’ Thro’ the Rye című verséből. – A ford.

{5} szívecském (ír gael)